Eva Mašková 

Pouto krve 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Eva Mašková, 2024 

Obálka © Ivana Dudková, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1464-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-1465-4 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Prolog 

Probudila se zbrocená potem. Zase ten sen! Stále stejný, do nejmenšího detailu. Pětiletá plavovlasá holčička stojí v bílé noční košili u okna a tváří se nejistě. Na hlavě má zelený umělohmotný věneček, ozdobený svíčkami na vánoční stromek. „Takhle to neplatí,“ říká jí starší sestra. „Abys byla doopravdy svatá Lucie, musí ty svíčky hořet.“ V těch slovech slyší sebe samotnou. Zároveň se vidí, jak škrtá sirkou. Plameny se roztančí. Menší dítě se s hrdým výrazem otáčí, aby ho to větší mohlo obdivovat ze všech stran. Horký vosk skane na holý krček, holčička sebou trhne a zavadí hořící svíčkou o silonovou záclonu. Stála u otevřeného okna v proudu ledového vzduchu, a přesto cítila puch spálených vlasů a škvařící se umělé hmoty. Slyšela ticho liduprázdné půlnoční ulice a zároveň jí uši zaléhaly nářkem, houkáním sanitky a dupotem záchranářů na schodech starého činžáku.

Nemysli na to, je to tak dávno, přikazovala si ve snaze zabránit vzpomínkám, aby ožily. Marně. Stejně jako tenkrát se topila ve smutku dnů bez sestřičky, jen s rodiči, kteří byli na sedmiletou dcerku najednou tak přísní. Sestřiny naděje a zklamání po plastických operacích ji znovu a s neztenčenou silou natáhly na skřipec výčitek. Změnilo se jediné – o zázrak už neprosila.

ZAČÁTEK LISTOPADU 
Kapitola 1 

Astrid Malíková řízla poslední zatáčku před vesnicí, až pneumatiky zakvílely. Kužely světel olízly silniční tabuli s nápisem Osek. V temné uličce mezi chalupami dupla na brzdy, červená Škoda Citigo se s houpnutím zastavila. Zaparkovat přímo před hospodou si netroufla, v pátek večer by si koledovala o malér.

V lokále už bylo zakouřeno, dorazili nejen místní pijáci, ale i hejno vyparáděných dívek z okolních vesnic. Oficiálně nešlo o hospodu, ale o privátní klub, na který se zákaz kouření nevztahoval. Jeden ze švagrových triků, jak přilákat zákazníky, pomyslela si. Vysoké podpatky zaklapaly na prkenné podlaze a přátelské zahvízdání od stolu štamgastů ji doprovodilo podél stěny, vyzdobené plakáty s choppery a superbiky, až do kuchyně.

„Kde vězíš?“ přivítal ji sestřin manžel Igor Hlavinka. Krájel vysočinu elektrickým strojkem, kolečka uzeniny pleskala o talíř. „Potřebuju dvakrát tláču s cibulí a jeden hermelín. A, prosím tě, pro jednou pohni.“ Vylovil z pětilitrovky dvě nakládané okurky, přihodil je na talíř s plátky salámu a posunul si pirátský šátek zakrývající holou lebku víc do čela. „Sluší ti to, jsi kočka,“ zhodnotil její vzhled a zmizel za lítačkami do výčepu.

„No to se mi snad jen zdá,“ vykřikla. Na háčku u umyvadla visela místo obvyklého pracovního pláště titěrná krajková zástěrka. Zmizely i její pohodlně vyšlápnuté kroksy s kožišinkou. Ráda za ségru zaskočím, ale tohle švára fakt přehnal, vztekala se. V minisukni a vysokých kozačkách ji první signální většiny mužů v lokále vyhodnotí jako lacině dostupnou.

„Nestíhám, pojď roznášet.“ Igorův baryton překryl falešný karaoke zpěv, děvčata si krátila čekání, než dorazí motorkáři. Hospoda žila hlavně z pátečních a sobotních večerů s programem. Ve všední den vítězila ve vesnici velké tak akorát na jedno restaurační zařízení zaplivaná putyka na jejím dolním konci.

„Zklidni hormon, Pašíku.“ Astrid sundala ze zadku zpocenou ruku červenolícího tlusťocha. „Později, Ríšo.“ S výmluvným úsměvem směrem k pípě odmítla vnucovanou skleničku.

„To je cavyků,“ zamečel třetí, vychrtlý dlouhán se zbytky slámových vlasů, které zažily nůžky naposled někdy před létem. „Aby tě neubylo, kněžno. Nemusíš nám furt připomínat, že seš z Panskýho.“

Kumpány rozvalené kolem vyhrazeného stolu Astrid znala, s některými dokonce chodila do posledního ročníku stavební průmyslovky, než zmizela na vysokou do Prahy. Pravda, příliš se v posledních letech nevídali, do Oseku se začala pravidelně vracet teprve nedávno. Muži měli tak rok, maximálně dva do čtyřicítky, ale na jejich vzhledu se podepsalo kouření, nedostatek pohybu a pravidelná konzumace alkoholu. Na rozdíl od Astrid, která se v osmatřiceti pyšnila postavou jako v sedmnácti a do boje s vráskami investovala spoustu času i peněz.

Zkontrolovala hodiny na stěně mezi okny. Kde ta Lůca vězí, táhlo jí hlavou, pěvecká zkouška měla skončit už před půlhodinou. Tmu za okny pročísly světlomety silných motorek. Mimoděk se usmála, představila si kakofonii zvuků na travnatém plácku před restaurací – řev motorů ve vysokých otáčkách a karaoke hudba provázená falešnými skřeky se mísily s mariánskými písněmi pronikajícími pootevřeným přízemním oknem nedaleké fary.

Lucie Hlavinková proklouzla do výčepu zadními dveřmi přes kuchyni.

„Ahoj,“ políbila studenými rty sestru na ucho. „Promiň, otec Leszek zase prudil, museli jsme opakovat.“ Pokradmu pohlédla na svého muže. Igor se chystal hodit po manželce výčitkou, ale zabránil mu v tom závan studeného vzduchu ode dveří, do výčepu se hrnula hlučná motorkářská parta. Vykročil jim v ústrety. Dusot bagančat, stisky rukou a plácání po zádech napěchovaných do kožených bund přitáhlo zraky ostatních hostů. Štamgasti s mírným zájmem vyčkávali, co bude dál, dívky nudící se v opačném rohu místnosti se narovnaly a natočily tak, aby co nejvýhodněji uplatnily svoje půvaby. Vřeštící zpěvačka zmlkla uprostřed strofy, uhladila si kratičkou tuniku odhalující její silná stehna, obepnutá černými legínami, a pohupujíc povislým zadkem, zaplula mezi kamarádky.

Lucie si svlékla oblýskaný okrově hnědý kabát. Puntíkatou blůzku měla způsobně zastrčenou do kaštanové vlněné sukně. Zpod pultu vyčarovala objemnou kostkovanou zástěru a kolébavou kachní chůzí vklouzla za pípu. Kostnatýma rukama s naběhlými žílami vytáhla půllitry ponořené v dřezu a začala je rychle plnit.

„Malou plzeň a jedno polotmavé nealko,“ požádala ji Astrid.

Lucie zavrtěla hlavou, naznačila, že napřed natočí půllitry pro nově příchozí. Nakláněla se tak, aby jí rozpuštěné, začínajícími šedinami lehounce prokvetlé blond vlasy padaly přes levé oko.

„Zoli a Soňa čekají celou věčnost,“ naléhala Astrid.

„Však se dočkají,“ odmítla Lucie. Mimoděk si odhrnula vlasy z tváře, zarudlá pavučina jizev táhnoucí se od koutku oka po líci dolů ostře kontrastovala s jejím bledým obličejem. Sjela Astrid vyčítavým pohledem.

„Dobře víš, jak Iggy riskuje, když pouští Zoltána do lokálu. V dolní hospodě by se cikán přes práh jen tak nedostal.“

„Ségra, prosím, tohle fakt není fér!“

„Od tebe to sedí. Fér!“ V tom odfrknutí Lucie zúčtovala všechno. Sestřin zajímavý život, který se jí vyhýbal – vysokoškolské studium, možnost odstěhovat se do města, úspěšná profesní kariéra. A taky pakárny, co naopak zbyly na ni – mizerně placený poloviční úvazek na malé poště, dřina při údržbě nepohodlného starého domu a péče o starou panovačnou tetu. Navrch Lucie přihodila i ty ze svých životních strastí, za které Astrid nemohla – těhotenství ukončené narozením mrtvého dítěte a úbytě lásky v bezdětném manželství.

Astrid pohodila hlavou, popadla jednu z nedotočených sklenic, z lednice vytáhla láhev birellu a s Luciiným nevraživým pohledem v zádech zamířila k malému stolku, kde seděl snědý, kudrnatý Zoltán se svou partnerkou Soňou.

„Tohle je na podnik, Soni, malý pivo došlo.“ Postavila před ni půllitr a usmála se. „Čau, Zoli, jak je?“

„Máme nový skleník, přijď se podívat.“ Sonina světlá tvář zkropená pihami a orámovaná kratičkými, ostře zrzavými vlasy se rozzářila. Konečně někdo, komu se může pochlubit nejnovějším vylepšením své zahrady a koho to snad i potěší. Ve vesnici mnoho takových nebylo, spíš nikdo.

„Ráda,“ křikla Astrid přes rameno a s tácem půllitrů pospíchala obsloužit motorkáře. Očima vyhledala švagra, usazeného u jejich stolu. Igor ukázal bradou na muže vedle sebe – nejdůležitější ze všech byl zjevně Raf. Padesátník s vyholenou lebkou, rozvalený zády ke stěně, se už stačil vysoukat z kožené bundy, upnuté černé tílko s nápisem Born to F*ck odhalovalo bohatě potetované bicepsy. Vojenská známka z nablýskané nerez oceli, kterou měl zavěšenou na krku, přitahovala světlo nástěnné lampy a při sebemenším pohybu házela po okolí mihotavá prasátka.

„Jedna čerstvě natočená plznička.“ Astrid se s pivem musela natáhnout přes široký stůl. Navzdory pečlivě vybrané podprsence se jí velká ňadra zahoupala. Oči všech mužů se zapíchly do jejího odstávajícího výstřihu.

„Parádní kozy,“ rozřehtal se mladíček s tváří poďobanou jizvami od akné, sedící vedle Rafa.

„Drž hubu, Páťo!“ Šéf motorkářů praštil pěstí do stolu, probublávající smích odumřel v zárodku. „Naše baby vynech!“ Mluvil tak hlasitě, že hospoda ztichla.

Astrid rychle rozdala půllitry a pospíchala pro druhou várku, věděla, že první rundu vypijí na ex. Koutkem oka zahlédla, jak se švagr naklání k Rafově uchu.

„Švagrová? Nekecej!“ Raf pokýval hlavou a stočil zrak k pípě, kde pracovala Lucie. „Teda, kámo, tomu říkám pech.“

Přítomní do jednoho vzhlédli, v očích se jim zrcadlil mnohokrát přetřásaný fakt: Iggy to zvoral, oženil se s nesprávnou sestrou. Půllitr v Luciině ruce třeskl o chromový pult, pivo vystříklo až na podlahu. Astrid instinktivně vzala sestru za loket.

„Nech mě!“ vyškubla se Lucie.

Zoltán se Soňou na sebe pohlédli, Soňa váhavě přikývla. Drobný mladík vyskočil na improvizované pódium, sklonil se nad karaoke soupravu a chvíli mačkal tlačítka.

„Ahoj všichni,“ řekl do mikrofonu. „Chci vám zazpívat písničku od Nirvany, kterou se Soňou milujeme.“ Počkal, než souprava přehraje předehru, a začal neškoleně, ale intonačně čistě zpívat starý hit „Pennyroyal Tea“. Přespolní dívky, natlačené jako hrášky v lusku na rohové lavici, se usmívaly a kývaly se do rytmu, kluk zpívající pro svou milou vcházel i do jejich snů. Samotná Soňa moc potěšeně nevypadala, dívala se nepřítomně přímo před sebe a kolem úst jí pohrával rozpačitý úsměv.

„Kurvafix, černý držky se tu producírujou před bílejma?“ U stolu štamgastů to vřelo. „Zavřu ti hubu, feťáku zasranej!“ Obrovitý Pašík, v obličeji po pěti pivech karmínový jako pivoňka, pomalu vstával. Hospodou zavibrovalo vzrušení, nuda skončila.

Igor nezaváhal, vymrštil se ze židle a ta se s třeskem poroučela k zemi, dvěma skoky se ocitl na pódiu a sebral překvapenému Zoltánovi mikrofon. „Chcete slyšet pořádnej zpěv?“ Obracel se především k dívčímu houfu, kde měl souhlas jistý. „Mega hustou Nirvanu?“

„Jó,“ zahalasila hospoda.

„Jasná páka, Iggy, jdi do toho, nandej to Romákovi!“ neudržel se Páťa. Igor se sklonil nad displejem. „Radši oba zmizte, tohle nevypadá dobře,“ pošeptal Zoltánovi. S mikrofonem v ruce počkal, až skončí krátké kytarové sólo Kurta Cobaina, a začal zpívat. Sebevědomě a dobře. Deset ročníků lidušky a léta koncertování s amatérskou metalovou kapelou z něj udělaly poloprofesionála.

Zpočátku do svého zpěvu zahrnul všechny ženy v lokále, ale postupně se stále častěji obracel k nálevnímu pultu. Očnímu kontaktu s manželkou se vyhnul, snažil se zachytit Astridin pohled.

Chvíli vzdorovala, ale pak se jejich oči střetly. Neubránila se úsměvu, Igor byl ve čtyřiačtyřiceti pořád zatraceně pohledný chlap. Vysoký, štíhlý a ty jeho mandlové oči! Černé a hluboké jako slatinné tůně. V osmnácti se v nich málem utopila. Kdyby tenkrát nezasáhla teta… Její vzpomínání přerval potlesk a uznalé výkřiky. Hospoda se rozjařila, všichni začali o překot objednávat panáky.

„Koukáš po švagrový jako hladovej kocour,“ přivítal Raf Igora zpátky u stolu. „Měl by ses krotit, do voleb žádnej skandál.“

„Hladovej, tos řek přesně,“ povzdechl si Igor.

„Manželka nechce?“

„Ale jo, Lucka to má ráda, to já –“ Igor se zamračil a s očima zabodnutýma do stolu kolíbal skleničkou od pálenky. „Jsme spolu jednadvacet let.“

„Chtělo by to změnu,“ ušklíbl se Raf.

Igor po něm střelil udiveným pohledem. Před chvílí ho varoval před zahýbáním, aby nebyly řeči, tak co má tohle znamenat?

„Nemyslím jinou babu. Změň při sexu prostředí, kulisy dělaj moc. Nejlíp, když tě při tom může někdo nachytat, to na ptáka platí.“ Raf sebral Igorovi z rukou prázdnou sklenku a vyrazil pro další rundu. Ležérně se opřel o nálevní pult a konverzoval s Lucií za pípou. Zprvu odpovídala jen koutkem úst a jednoslovně, ale po několika Rafových poznámkách vykvetl na její zasmušilé tváři opatrný úsměv.

Navzdory vypitému alkoholu a karaoke zpěvu se večer příliš nevydařil, motorkáři se zvedli už před desátou, zklamané dívky brzy po nich. Astrid si konečně mohla odskočit. V úzké chodbičce před dámskou toaletou potkala Igora, vracel se ze sklepa, kde narážel nový sud. „Vypadáš smutně. Lůca zase měla kecy, viď?“

Odvrátila se, nechtělo se jí myslet na sestřiny výpady.

„Počkej!“ Udělal rychlý krok a opřel se oběma pažemi o stěnu, tak aby mu nemohla uniknout. „Musím ti něco říct. Je to důležitý,“ vdechl jí do tváře.

„Pardon.“ Ve dveřích záchodku stála starší zavalitá žena. „Nebudu rušit.“ Broňa Huťková protáhla svůj metr šedesát a pětaosmdesát kilo kolem stojící dvojice a šouravým krokem zamířila zpátky do výčepu.

Do háje, zítra to ví teta i Lucie, zamračila se Astrid. Tohle si největší osecká drbna pro sebe nenechá. „Jsem utahaná, jdu domů. V kanclu je to teď náročný.“

„Jasně. Dík za pomoc.“ Spustil ruce a poodstoupil.

„Mrzí mě, že si toho Lucie neváží.“

„Žárlí. Čekám, kdy zase vytáhne tu svatební noc.“

„Nedá si pokoj, přitom to byla úplná blbost,“ vyhrkl.

„Nic se přece nestalo.“

Ne, tenkrát jsme se spolu nevyspali, ale stejně se za ten večer stydím, pomyslela si Astrid. Nahlas neřekla nic. Nemělo to smysl. Igor některé věci chápal úplně jinak.

Kapitola 2 

Chalupa po rodičích přivítala Astrid zatuchlostí a sychravým vlhkem. Zapnula přímotop a zachumlaná v prošívaném kabátu usedla ke kuchyňskému stolu. Proč sem jezdí? Kvůli tetě a Lucii? Ne, nebude si lhát do kapsy, prostě už nedává ty dlouhé osamělé víkendy. Všechny kamarádky a vrstevnice z práce jsou dávno vdané, jejich soboty a neděle patří rodině. A když si jednou za uherský rok urvou chvilku na krátkou schůzku, mluví jen o manželovi a o dětech. Alex se v pátek večer promění z úlohy milence do role senzačního taťky, celý víkend si kupuje odpustky pro další pracovní týden, kdy doma pouze přespává. A ve čtvrtek ani to ne – pod záminkou basketu a následného pivního sedánku s kamarády se do přepychové vily v nové zástavbě za městem nevrací. Už pět let patří jeden den v týdnu Astrid. Jen jeden.

„Lásko, dej mi čas,“ žadonil Alex po vydařeném milování. Měla pochopení, v duchu příruček Jak získat zadaného muže přenechávala výčitky a požadavky manželce. Aby zjistila, že už nemá z čeho brát a že naděje, že se jejich vztah změní, umírá na chudokrevnost.

Roztřásla ji zima, únava a zklamání. Ve starodávné kredenci, ze které se olupoval bílý lak, našla zbytek rumu a nenačatou láhev absintu. Nalila si rum a hodila ho do sebe. Rozkašlala se, po měsících přísné abstinence jí alkohol spálil hrdlo.

„Můžu dál?“ S Igorem zavanula do kuchyně vůně tlejícího listí, které ze zápraží nikdo neuklidil. „Viděl jsem, že svítíš.“ Posadil se proti ní, přitáhl si láhev likéru a studoval vinětu. „Tak zelená víla?“

„Dárek od Soni. Nechutná mi, na mě je to moc anýzový.“

Igor přikývl. „Pití pro fajnšmekry, žádnej českej ksindl. Soňa po přidání bylin ještě jednou destiluje, přesně podle starejch francouzskejch receptur.“ Vstal, ze zásuvky vytáhl lžičku a z cukřenky na stole vzal jednu kostku. Nalil absint do skleničky, cukr do něj na chvilku ponořil a pak jej zapálil. Karamel odkapával a zelenkavá tekutina se zbarvila do bíla. „Na zdraví!“

Nechtělo se jí zapíjet hořkost likérem, který jí nechutnal, myšlenkou zabloudila k Lucii, určitě na Igora čeká doma. Vzrůstající tlak v podbřišku ohlašující příchod periody, sebelítost a potřeba nebýt sama však převážily nad dobrými úmysly. Aspoň na chvíli na všechno zapomenout! Jedním hltem polkla lihovinu a nastavila sklenku pro druhý drink.

Mokré spadané listí se Lucii lepilo na kožené podrážky. Uklouzla a musela se chytit kované mříže hřbitovní branky. Na hrobech poblikávaly svíčky, jindy opuštěné místo na Dušičky ožilo. Kousek za hřbitovem tonul ve tmě dvoupatrový dům s valbovou střechou. Kvůli zvoničce, netypické pro místní kraj, a lomenici s vyřezávanými sloupky mu místní přezdívali Panský. Z pohledu Lucie to hraničilo s výsměchem, panského na domě nebylo vůbec nic. Dosluhující kotel na tuhá paliva nedokázal prohřát kamenné zdi, dlažba studila po celý rok a mrňavá koupelna, kterou před třiceti lety vybudoval strýc, volala po renovaci. Stejně jako kuchyňská linka se zašlým dřezem a dvířky, která se nedovírala. Chtělo by to kompletní přestavbu, jenže teta Hedvika nedovolila na nic sáhnout. Až po mé smrti, to byla její mantra. Spolu se rčením, že dávat má člověk ze studené ruky. To si mám přát, abys tu už nebyla? hádávala se s tetou v myšlenkách. Měla příbuznou ráda, navzdory její tvrdohlavosti a podezřívavosti. Jen se občas nemohla zbavit pocitu, že tetina smrt by přinesla vysvobození pro ně pro všechny. I kdyby toho majetku nebylo.

Vešla do domu a zamířila prohrábnout kotel. O topení se měl starat Igor, ale jeho častá nepřítomnost nutila Lucii brát na sebe i manželův díl povinností. Trvalo dlouho, než napůl vyhaslé topeniště oživila.

„To jsi ty?“ ozvalo se z tetina pokoje, když v kuchyni vyndávala z tašek zbytky jídla z hospody. „Přines mi trochu čaje. A oslaď mi ho mátovým medem.“

Lucie postavila konvici na plotýnku a nasypala do hrnku směs bylin. Snažila se nedumat, kam zmizel Igor. Nejspíš šel s Pašíkem, přesvědčovala sebe samotnou. Ten násoska by se sám domů nedoškobrtal. Iggy hned tak nedorazí, určitě spolu budou dál popíjet. Zahnala vratké myšlenky na to, kam se poděly společné plány na budoucnost i drobné radosti všedních dní. Spařila čaj a s odevzdaným výrazem vyrazila za tetou. Poslouchat její nářky, utěšovat ji a připomínat slib, že celý svůj majetek odkáže jí, Lucii. Protože je jediná, kdo se o ni stará a žije podle božích přikázání.

„Nemůžu spát, buší mi srdce,“ stěžovala si teta Hedvika. „Mám pocit, že se dusím.“

„Dýcháš moc rychle.“ Lucie uchopila roztřesenou vrásčitou ruku do dlaní. „Uklidni se a počítej si – nádech aspoň na čtyři, pauza, výdech taky na čtyři,“ opakovala, dokud se třes nezmírnil a stará žena neusnula. Teprve pak roztrhla obálku, kterou našla zastrčenou pod vchodovými dveřmi. Očima přelétla krátký vzkaz sestavený z vystříhaných písmenek a zbledla. Taková nechutnost!

„Iggy, počkej, to nemůžeme!“ blekotala Astrid ztěžklým jazykem. „Co by tomu řekla Lůca?“

„Miláčku můj jedinej,“ zamumlal Igor a oběma rukama jí hladil prsa. „Moje sladká múzo.“ Něžná slova jí zamlžila význam pohybů – jak jinak by se mohla ocitnout na gauči bez podprsenky a se sukní vysoko vyhrnutou?

„Iggy, prosím, Lůca –“

Umlčel ji vášnivým polibkem. „Neříkej ne, holčičko, protože ty to chceš!“ Zlehka na ni nalehl a zasunul jí ruku do kalhotek. „Moc to chceš a já ti to udělám, tentokrát se vší parádou.“

Absintová mlha se na okamžik rozestoupila. „Igore, to nemůžeme! Kvůli ségře.“ Pokusila se vyprostit. Padl na ni, až pod tíhou jeho těla vyhekla. Levým loktem jí zvedl bradu, pravačkou jemně sevřel v rozkroku. Chtěla vykřiknout, ale nedostávalo se jí dechu.

„Lůca se nic nedozví. Bude to krásný, tentokrát nás nikdo nevyruší, slibuju.“ Připomínka okamžiku, kdy ji naposledy polonahou objímal, z ní vysála všechnu sílu. Podvolila se.

Pozorovala ho, jak si otírá penis do papírového kapesníku a navléká džíny. „Nic se nestalo, rozumíš? A hlavně – žádný pokračování.“ Sehnul se k ní, schoulené na gauči, a vzal ji za bradu. „Mysli na Lucii.“

Neslyšela, jak za ním zaklaply dveře. Zírala do stropu, na kterém běžel film jejího vztahu s Igorem. Dlouho tahala za delší konec provazu. Dnes si s ní srovnal účet.

POLOVINA PROSINCE 
Kapitola 3 

„Promiňte, pardon.“ Astrid se drala z tramvaje proti mase nastupujících. Do poslední chvíle doufala, že její vzbouřený žaludek zvládne vydýchaný vzduch a zápach stoupající z mokrých zimníků. Stála na přeplněné refýži, kolem kulisy města, navlečeného do světélkující adventní maškarády, sama se svým tajemstvím mezi davy schvácenými nákupní horečkou. Koňské dávky hormonů, rozházená perioda, měření bazální teploty, sledování konzistence cervikálního hlenu, všechny ty odporné a ponižující úkony přinesly výsledek – je těhotná! Trpce se usmála – tak je to pokaždé, nekonečně dlouho nic a pak, v okamžiku, kdy přestanete chtít, bum bác, je to tady.

Zaskočená výsledky testů gravidity, požádala Alexe o mimořádnou schůzku. Neviděli se měsíc a půl, nejprve se dvakrát vymluvil na virózu, potom s rodinou odletěl načerpat energii k tropickým mořím.

Byla za ten oddechový čas vděčná, pomohl jí pozapomenout na zahanbující úlet se švagrem. Zapomeň na to, bylas opilá, dohromady se nic nestalo, opakovala si donekonečna. S početím přidala: Drž se plánu, na toho hajzla Igora už nemysli. Mnohem důležitější je, jak se k otcovství postaví Alex. Ušilas na něj boudu, ozývalo se svědomí, neřeklas mu, že se snažíš otěhotnět! Bude mi devětatřicet, musela jsem. Alex by se sám k ničemu nerozhoupal. Přece ho miluju, ze všech chlapů na světě chci mít dítě právě s ním! Divná láska, oponovalo svědomí, nemyslíš náhodou jen na sebe? Tohle je moje poslední šance. A vůbec, on se taky chová jako sobec. To má být omluva? Nic po něm nebudu chtít, nechám to na něm, jak se rozhodne, to je přece fér, zaháněla jak hlodavé výčitky, tak nesmělé doufání, že život klíčící v jejím lůně převáží misky vah v její prospěch.

Nesešli se u ní v bytě, ale v kavárně. Seděl u stolku v rohu, v předtuše potíží se mračil do telefonu. Proč tady? Proč v úterý? Vyskočil, aby jí pomohl z kabátu. Objal ji. Srdce jí bušilo až v hrdle, při polibku se jí zahoupal žaludek.

„Čekám dítě.“ Očima rozpouštěla kostky ledu v domácí citronádě.

„Cože?“ Hrůza v Alexově hlase propíchla křehký balonek naděje. Nebyla nikdy moc velká, přesto zklamání zabolelo jako bodnutí nožem. „Víš to jistě?“ neodpustil si tu nejotřepanější otázku zaskočených mužů.

Přikývla.

„Jak to? Bereš přece antikoncepci.“

„Zřejmě selhala.“ Polkla, aby potlačila vzlyk. Nasadil dotčený výraz, nemohl uvěřit, že zrovna s nimi sehrála mizivá pravděpodobnost betla.

„Jak dlouho?“ Řekla mu to.

„Já to dítě nechci, třetí si nemůžu dovolit,“ zakroutil nožem v ráně. „Je vůbec moje?“

„Chápu, že tě to překvapilo,“ vysoukala ze sebe předem připravenou větu. „Přesto nemusíš bejt hnusnej.“ Chtěla, aby to vyznělo zhrzeně, ale nasadit ten správný tón jí zabránila vzpomínka na sex se švagrem.

„To je naprostý nesmysl.“ Rozostřené oči a stažené obočí prozradily, jak horečně přemýšlí. „To dítě nemůže být moje.“

„A čí by asi tak bylo?“ zakňourala. „Chováš se jako kretén!“ Nadávkou chtěla potlačit možnost, které se nejvíc děsila, kterou si nechtěla připustit.

„Ty víš nejlíp, s kým jsi mě podváděla.“

Chtěla mu vmést do tváře, že od něj to sedí, ale mrazivé pohrdání v jeho hlase ji přibilo na kříž špatného svědomí.

„Já otcem být nemůžu,“ zatloukl další hřeb. „Na to mám moc pomalý spermie.“

Zorničky se jí rozšířily náhlým poznáním – dvojčata, umělé oplodnění. Domeček z karet se zřítil.

Alexův počáteční úlek vystřídala panika, kterou přetavil do agrese: „Aby bylo mezi námi jasno, v podniku tě už nechci vidět. Vezmeš si okamžitě dovolenou a vyřídíš si rizikové. V tvým věku by to neměl být problém. S návratem po mateřské nepočítej.“ Uražená mužská ješitnost narazila Astrid trnovou korunu.

„Neměj obavy, že tě po dnešku budu nějak uhánět.“ Vzepřela se rukama o stolek, bez opory by se na roztřesené nohy nepostavila. Ponížení jí dodalo sílu k protiúderu: „Do matriky uvedu jako otce tebe. Moje dítě sice zřejmě vyroste bez táty, ale aspoň bude vědět, kdo se na něj vykašlal.“

*** 

Zmeškáme mši svatou, pomyslel si otec Leszek a netrpělivě zašoupal nohama po prkenné podlaze zpovědnice. Lítost farnice Bronislavy Huťkové nad drobnými a monotónně se opakujícími hříchy nebrala konce. Potlačil zívnutí. Očima ulpěl na menším obraze visícím nad postranním oltářem naproti zpovědnici. Panna Maria Immaculata, zpodobněná na kouli představující svět. Podle poznámek jeho předchůdce nejcennější součást kostelního inventáře.

Hodiny na věži zachrčely – za chvíli začnou odbíjet. Nejvyšší čas. „Uděluji ti rozhřešení ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého. Amen,“ vpadl do Broniny první pomlky, a aniž počkal na její reakci, pospíchal do sakristie.

Igorův pohled sjel z přezdobeného adventního věnce na dveřích k načinčaným okenním truhlíkům. Zamračil se. Kdysi v něm Luciina záliba v kýčovité výzdobě vyvolávala shovívavý úsměv, ale v posledních letech cítil jen znechucení. Jako by nestačilo, že musí žít v domě zamořeném manželčinými neumělými olejomalbami světců a světic.

Nahlédl do kuchyně – teta podřimovala v křesle s biblí na klíně, Lucie stála u stolu a na pomoučeném válu vykrajovala linecká kolečka. Vzhlédla od práce a pátravým pohledem spočinula na svém muži.

„Musím zajet pro buřty, jinak se do pátku utopenci neuleží,“ oznámil. „Chceš něco koupit?“

Lucie zavrtěla hlavou.

„S večeří na mě nečekejte, mám spicha s Rafem,“ zalhal. Nechtělo se mu sednout si ve studené kuchyni, poslouchat tetiny úvahy nad špatností světa a snášet kosé pohledy své ženy. Lucie sice nic neříkala, ale Igorovi bylo jasné, že něco tuší. Nedělal si iluze – Broňa shrábla prachy, ale dělat poťouchlé narážky si prostě neodpustila.

„Nemůžeš dneska přijít dřív? Měl by se vyčistit rošt, kotel skoro netopí.“

Luciin plačtivý tón a ublížený výraz v jejích lehounce vystouplých, trošičku kravích očích Igora rozčílily.

„Proč to neuděláš sama? Místo toho hračičkování s těstem. Stejně to nikdo nejí.“

„Ale, Iggy, budou Vánoce –“

Přerušil ji podrážděným gestem. „Nebuď sentimentální, jaképak Vánoce… bez dětí.“ Z dřevěné krabičky na poličce kuchyňské linky vytáhl tenký balíček nových bankovek. Šustily, jak se jimi probíral.

Úzkostlivě ho pozorovala, a když vytáhl tisícikorunu, ozvala se: „To je moc, Iggy! Takhle do příští výplaty nevyjdu.“

„Už zas!“ vyštěkl. „Musíš mi furt připomínat, že nemám práci a hospoda nic nenese?“ Zmizel za dveřmi. Vzápětí byl zpět. Z háčku na stěně strhl klíče od auta a bez pozdravu za sebou práskl dveřmi.

Podřimující žena sebou trhla, těžká kniha jí sklouzla z klína a bouchla o podlahu. Teta se zavrtěla a potlačila povzdech – poddajná, nesebevědomá Lůca to se vznětlivým Igorem vůbec neumí. Sebejistá Astrid by se k němu hodila daleko líp. Možná udělala chybu, když ji v osmnácti poslala z domu, Igorovi z očí. Ale byli oba tak mladí, tak nezdrženliví… Hedviku tenkrát ani ve snu nenapadlo, že se Igor zaplete s Lůcou, kterou do té doby přehlížel. Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Lůca byla v tom a nic jiného než urychlená svatba nepřicházelo v úvahu. Jak se šprajcoval, hřebeček jeden, že si zjizvenou ženskou nevezme. Jenže Hedvika vždycky uměla prosadit svou a takovou ostudu v rodině nemohla připustit!

Majka Cajthamlová vyšla ze starožitnictví s hlavou sklopenou. Ta tisícovka, kterou usmlouvala za moždíř po prababičce, ji nevytrhne. Vytlouká klín klínem. Máma by chlup pustila, už kvůli Tondovi, zato otec… Ty jeho ustavičný kydy, že je lempl a černá ovce rodiny. Zavrtěla hlavou: na kecy se může vybodnout, mnohem důležitější jsou prachy.

Odlepila oči od chodníku a spatřila Astrid Malíkovou, svou nejlepší kamarádku ze střední školy. Po maturitě se jejich cesty rozešly, ale v poslední době se několikrát potkaly v oseckém koloniálu a podělily se o nejdůležitější novinky. Tohle je šance, blesklo jí hlavou. Tak proč to nezkusit? „Čau, Astrid,“ zahalekala. „To je ale náhoda!“

„Ahoj,“ vypravila ze sebe Astrid. „Tebe jsem neviděla celou věčnost.“

„Pojď na drink, popovídáme jako zastara.“ Majčina kulatá tvář se rozjasnila, na chvíli v ní znovu ožila ta rozchechtaná holka z průmyslovky. Popadla Astrid v podpaží a kormidlovala ji do denního baru na rohu ulice.

„Dvakrát beton,“ požádala barmana, když se usadily na vysokých stoličkách u nálevního pultu.

Astrid však kultovní drink odmítla: „Pro mě ne, dám si minerálku.“

Překvapená Majka přejela očima po Astridině nenalíčené tváři a mastných vlasech. „Co je? Jsi v pohodě?“

Astrid neodpověděla, ve tváři se jí usadil odmítavý výraz.

Přes Majčinu tvář přeletěl stín, kamarádčina odtažitost jí křížila plány – takhle si o půjčku řekne jen stěží.

„Odešla mi pračka, s miminem to bez ní nejde. Byla jsem se zeptat v bance –“ Nedořekla, Astridin očividný nezájem ji zarazil. „Děje se něco? To mi vážně nic neřekneš?“ Dokázala, že v otázce zavibrovala opravdová účast.

Astrid se nadechla a proti své vůli špitla: „Nemám práci.“

„Cože? Alex tě vyrazil?“ Další slova odumřela Majce na rtech, úsměšek křivící kamarádčina ústa ji varoval.

„Pohádali jste se?“ vykoktala.

„Já –“ Astrid se roztřásla brada. Majka na ni nevěřícně zírala, tohle se Astrid vůbec nepodobalo. Emoce mívala vždycky pod kontrolou.

„Dalas mu nůž na krk?“

„Ne.“

Vyznělo to tak nepřesvědčivě, že si Majka podrážděně odfrkla. A v záblesku osvícení si dala dohromady Astridin ztrhaný výraz s překvapivým odmítnutím dát si skleničku. „Jseš v tom, viď?“

Astrid nenašla sílu zapírat. „Alex se strašně vzteká.“ Majka chvíli mlčela, bojovala s pokušením zeptat se, co vlastně Astrid čekala. Od začátku jí přece muselo být jasné, že ženatý chlap, který svou bokovku doma tají, z neplánovaného otcovství jásat nebude. Nakonec jen utrousila: „Blbec,“ a chytla Astrid za ruku. „Alimenty ti ale platit bude, ne?“

Astrid nepatrně zavrtěla hlavou.

„No neblázni, snad ho nechceš šanovat? Je to i jeho chyba, že jste nebyli dost opatrný.“ Astrid se odvrátila, shrbená na barové židličce s nedotčenou minerálkou před sebou ztělesňovala holé neštěstí. Ušila na Alexe boudu, docvaklo Majce. Myslela si, že dítě jejich vztah změní. A teď neví, jak z loje ven. „Zvládneš to.“ Majčinu tvář rozzářil povzbudivý úsměv. „Na mateřskou se můžeš přestěhovat do Oseku. Ušetříš za bydlení, dítě bude na zdravém vzduchu a Lucka ti ráda pomůže. Já mít tvoje možnosti…“

„Neříkej to zatím nikomu, jo? Hlavně ségře ne.“ Majka zapátrala v kamarádčině obličeji. „Proč ne? Stejně se to dozví.“

Astrid zrudla do krvava. Pár okamžiků bylo ticho.

„Bude jí to líto, když sama nemá děti.“

Majka se nadechla, chtěla odseknout, že Lucie měla dvacet let času, aby se s touto skutečností smířila, ale na poslední chvíli se zarazila. Astrid vždycky dělala se sestrou ciráty.

„A co ty? Co Toníček?“ přehodila výhybku Astrid.

„Je to hukot, a to je Tonda celkem klidný dítě.“ Majka dopila skleničku a zamyšleně ji posunovala po pultu sem a tam.

„Vaši ti pomáhaj, ne?“

„Ale jo, máma mi kluka občas pohlídá. S penězma je to blbý. Umělý oplodnění stálo majlant, mám dluhy.“ Majka se na židli posunula tak, aby hleděla Astrid přímo do tváře. „Hele, je mi blbý to po tobě chtít, ale potřebuju pět tisíc. Naprosto akutně.“

Astrid ztuhla. Hlavou jí proletěly všechny ty nevrácené knihy, desky a lepší kousky oblečení. A k tomu řada dávno odepsaných dluhů. Majka na splácení půjček ráda zapomínala.

„Jenom do konce měsíce. Než mi vyplatí zrušený stavebko.“

„Já… já teď tolik nemám.“

„Nebuď škrob, s tvým platem… Musíš mít naspořeno.“ Tenkou slupkou zdvořilé prosby prosvítala nevraživost. Jako by peníze padaly Astrid do klína bez jakéhokoliv přičinění.

„Nemůžu, nemocenská taktak pokryje hypotéku.“ Majka v duchu zajásala. V okamžiku, kdy Astrid začala vysvětlovat, měla Majka napůl vyhráno. „Tak aspoň tři tácy. Do konce měsíce, to je pár dní. To mi nevěříš?“ Ve vzduchu visela připomínka doby, kdy si přísahaly vzájemnou pomoc za všech okolností. „Fajn,“ přeťala rozpaky Majka. „Zajdu za Lůcou.“

Skryté obvinění, že ač má mnohem víc, není tak soucitná jako její sestra, Astrid nahlodalo. Třesoucími se prsty vytáhla z peněženky tři tisícikoruny.

„Máš to u mě.“ Majka popadla bankovky, tváří jí na prchavý okamžik prokmitlo zadostiučinění. „Tak já padám. Dík za drink.“ Seskočila ze stoličky, poslala Astrid vzdušnou pusu a byla pryč. Dřív, než si Astrid uvědomí, jak snadno se nechala zmanipulovat.

Cestou na autobusové nádraží se Majka několikrát téměř zastavila, v hlavě jí strašilo Astridino chování.

Něco ji hrozně rozhodilo. Něco mezi ní a Alexem. Že by byl Alex takovej mizera, aby Astrid vyrazil z práce a odmítl platit na vlastní dítě? To nesedí k tomu, co jí o něm kamarádka vyprávěla. A proč se Lůca nesmí dozvědět, že Astrid čeká dítě?

KONEC BŘEZNA 
Kapitola 4 

Kuchyni zamořil smrdutý oblak spalin. „Ty potvory vůbec netáhnou!“ vykřikla Astrid. Rozrazila okno a běžela síní k venkovním dveřím chalupy – jestli rychle neudělá průvan, čerstvě vybílená místnost nasákne pachem kouře. V otevřených dveřích se zastavila a rozhlédla se. Mrznoucí mrholení Oseku neslušelo. Stavení přilepená k esíčku silnice vinoucí se kolem zabahněného rybníčku připomínala partu bezdomovců v ukoptěných hubertusech, přikrčenou u sudu s ohněm. Zvuky motorové pily za chalupou tlumilo dusítko mlhy smíchané se štiplavým dýmem, který se plazil po střechách.

Psí počasí, Zoltán už musí být promrzlý úplně na kost, napadlo ji. Z věšáku za dveřmi sundala prošívaný kabát, vklouzla do nízkých holínek a pospíchala do sadu.

„Nech toho, Zoli, už je skoro tma,“ zavolala do koruny staré hrušky. „Pojď na čaj. A můžeš se mi podívat na kamna?“

„Už zas?“ ozvalo se shůry. „Ještě tuhle a končím.“ Mohutný strom pod náporem pily zapraskal. „Pozor, uhni!“ První na zem dopadla odříznutá větev a vzápětí, s pořádným žuchnutím, přistál i Zoltán. „Zatracená zima, necítím ruce,“ dýchl si na prsty, vyčuhující z rozdrbaných rukavic. „Přijdu i zejtra, udělám ty švestky u plotu.“ Širokým gestem obsáhl celou zahradu.

Přikývla. Zoltánovy služby sice lezly do peněz, ale na zanedbaný sad sama nestačila.

„Nechala jsem otevřené okno, všechno teplo bude fuč,“ vzpomněla si a rozběhla se zpátky.

Šel za ní a usmíval se. Astrid je fajn, je s ní sranda, ale o tom, jak se starat o hospodářství, nemá páru. Prohrábl kamna a uvelebil se na židli. Chodidla v tlustých, ručně pletených ponožkách opřel o trnož, zábnoucí ruce ovinul kolem kytičkovaného pucláku s čajem.

„Oslaď si,“ přisunula k němu sklenici s mátovým medem.

„Jak jsi to poznal? Nikomu jsem to neřekla, nechci…“ zajíkla se a zaprosila očima.