Ladislav Beran 

Odložená spravedlnost 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Ladislav Beran, 2024 

Obálka © Ivana Dudková, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1417-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-1418-0 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

VABANK KRYŠTOFA PAZDERKY 

Tak jako si štamgasti na pražském Valdeku neuměli představit tuto vinárnu bez vrchního Oty Žofky, který i za bolševika své staré hosty oslovoval: „Co to bude, pane továrníku, pane vrchní rado nebo milostivá!“, tak si tu neuměli představit, že by tady jediný den po Sametové revoluci chyběl Kryštof Pazderka, který se tu pyšnil tím, že seděl v base s Václavem Havlem. Jestli to byla pravda, těžko říct, protože v tu dobu to tvrdil každý kriminálník, který se vrátil z basy, takže by Pankrác musel být opravdu nafukovací. Štamgasti tady tu jeho historku brali a neřekli mu jinak než: To je ten, co seděl s Havlem. Pravdou je, že Kryštof Pazderka nebyl žádné neviňátko a jeho trestní rejstřík byl v jeho pětapadesáti letech docela slušně popsaný. Byl z kriminálu potetovaný skoro po celém těle a pyšnil se tím, že měl na levé ruce vytetovaný nápis: „Už nikdy rok tisíc devět set šedesát osm“, a na pravé ruce měl z vinařické basy vytetovaný srp a kladivo, pod kterými byl velký tiskací nápis „NEJSEM KOMUNISTA“. Rád se taky chlubil tím, že poznal vězeňskou stravu v několika kriminálech v republice a moc si chválil kuchyni v českobudějovické base. V době sametky, kdy seděl, na rozdíl od Václava Havla, ještě v base, si nechal vytetovat na prsa velkými písmeny VÁCLAV HAVEL. Byl to tady prostě známý Havlovec, ale taky to byl protřelý kriminálník-recidivista, který si šel sednout většinou za podvody všeho druhu. Sluší se o něm říct, že na Valdeku o sobě nikdy neprohlásil, že je disident, a svou kriminální minulost tady nikdy nepopíral. Měl slušnou vyřídilku, a hlavně bujnou fantazii, takže uměl své oběti, kterým už dlužil nemalé peníze, vždycky ukecat. Jeho životním krédem bylo: „Dokud, pánové, nedlužím Hradu nebo Pražský kapitule, jsem v podvodech ubohá šmíra.“

Kryštof Pazderka byl rodilý a známý Písečák. Už v mládí, kdy až na druhý pokus zvládl horko těžko udělat maturitu na zdejším gymnáziu, tady platil za rozevlátého bohéma, který se po škole nechal skoro rok živit svojí matkou a ukrajoval jí z jejího platu švadleny v Jitexu nemalý peníz. Stalo se to, co se muselo stát. Jeho první trest byl za takzvanou malou příživu nepodmíněně půl roku. Práce mu nijak nevoněla, a tak sekal v místním HIKORu jednu absenci za druhou, a dělal tak tehdejší personalistce na osobním oddělení těžkou hlavu. Šest měsíců v českobudějovické base uteklo jako voda, a přestože měl Pazderka na propouštěcím papíru napsáno, že výkon trestu u něho splnil výchovný účel a dotyčný je schopen resocializace, tak ředitel tehdejšího nápravného zařízení rozhodně neměl pravdu. Právě tady pochytil Kryštof Pazderka nepěkné způsoby některých spoluvězňů, a protože zjistil, že na jeho příští zločineckou dráhu je okresní město malé, vydal se i s ochranným dohledem, který vyfasoval s příživou u zdejšího soudu, do Prahy, která uměla lidi, jako je on, bezpečně schovat. Ten ochranný dohled, v němž byly přesně vymezeny podmínky, kdy se musí ve stanovenou dobu hlásit na kriminálce, měl vyloženě na bábovce a samozřejmě jej porušoval. Že si za něj nešel znovu sednout, k tomu mu pomohla sametka, která ochranný dohled zrušila jako omezování osobní svobody. Tím samozřejmě nahrála všem kriminálníkům, jako byl Pazderka, ale už vůbec nepomohla kriminalistům, kteří tak ztratili přehled o podsvětí. V té době už měl slušně našlápnuto do společenství tehdejších veksláků a podvodníků, podvody s bony na sebe nedaly dlouho čekat. Trest za paragraf dvě stě padesát, o který si řekl u městského soudu na Praze jedna, byl už o něco delší než ten první. No, nepoučil se. Dostal tři roky a nečekaně se vrátil z příbramského kriminálu na svobodu díky neuvážené Havlově amnestii, která tak zkrátila tresty dokonce i některým vrahům. Nepoučený Pazderka začal znovu páchat podvody ve velkém a hlavně na své triko, protože právě v base pochytil tu starou a osvědčenou pravdu, že na vlastních chybách se učíme, na cizích děláme byznys.

Neštěstím byly pro Kryštofa Pazderku po sametce inzeráty v novinách, kde lidé hledali, co se hledat dalo. Že se Pazderka vrátí po tolika letech v Praze do rodného Písku, to ani on sám netušil, ale stalo se a byla to vyloženě náhoda. Ve Večerní Praze objevil inzerát, kterým zachovalá, pohledná, dobře situovaná padesátiletá vdova, majitelka dobře udržované vilky a zahraničního auta z jižních Čech, hledala spřízněnou duši na procházky kolem řeky a k návštěvám divadla, protože už nechce být sama a chce zbytek života prožít ve dvou s inteligentním, pracovitým partnerem. To, že byl u inzerátu doplněk, zn. Podmínkou je vyřešená minulost, to samozřejmě Kryštof Pazderka uvítal, protože díky tehdejší rozsáhlé amnestii se na něho muselo pohlížet jako na osobu s čistým trestním rejstříkem. A tak se díky přiloženému telefonu znovu podíval po letech do města nad Otavou.

Nutno říct, že inzerát ve Večerní Praze vůbec nelhal. Vdova po plukovníkovi armády, Květa Andrlová, byla opravdu pohledná ženská. Řeklo by se, že to byla žena typu přesýpací hodiny. Byla štíhlá, měřila dobře kolem sto sedmdesáti osmi, nechybělo jí plné bujné poprsí, pevné, přímo rajcovní boky a na svůj věk měla úzký vosí pas. A měla pěkný zadek. Teda nebyl to zase takový ten český prdeláč, to rozhodně ne. Měla prostě zadek akorát do ruky, takže pro každýho chlapa to bylo pěkné pokoukání. Pravda, nohy ixovky byly sice i na dálku docela k přečtení, ale pokud bylo pravdou, že takové ženy jsou sexuálně náruživé, bylo to pro Kryštofa vyloženě terno. I nóbl vilka v písecké prominentní čtvrti na Americe, kterou plukovník Andrle zakoupil krátce před svou smrtí pro rodinu, byla vzorně udržovaná třída A +. Kryštofa Pazderku přímo nadchla, stejně tak jako dobře udržovaná a pohledná vdova, účetní z tehdejšího Ředitelství pletařského průmyslu. Květě Andrlové kupodivu vůbec nevadila Pazderkova kriminální minulost. Přestože se Pazderka nikdy nehlásil na Valdeku k disentu, suverénně o sobě prohlásil, že seděl proto, že podepsal Dva tisíce slov a Chartu a byl vlastně politický vězeň. Skutečnost, že seděl v kriminálu s Václavem Havlem, vdově po plukovníkovi vyloženě imponovala a všude se tím ve společnosti chlubila. To, že žila Andrlová pěknou dobu v hlubokém omylu, o tom věděla pouze písecká kriminálka, a to díky známému recidivistovi Igoru Klůfovi, který seděl s Kryštofem Pazderkou nějaký čas na příbramském Bytízu za vloupačky do chat. Ten taky tuto informaci prodal asi po třech měsících na ucho poručíku Studničkovi vyloženě za pakatel. Za tři piva, dva fernety a krabičku startek v restauraci U Bašuse, kde se v tu dobu ještě scházela písecká galerka. Kryštof Pazderka tedy, aniž to tušil, dostal z kriminálky „strážné anděly“ v podobě dvou známých kriminalistů, poručíka Studničky a jeho kolegy poručíka Macha, kteří si z kriminálních databází udělali obrázek o tom, s kým mají čest.

„Disident“ Kryštof Pazderka se díky maturitě, ale hlavně čistému trestnímu rejstříku, který mu věnoval prezident Havel, uchytil v jedné známé pojišťovně jako její agent. A s jeho známou výřečností začal dělat kariéru, což bylo hlavně díky známostem Květy Andrlové, s níž se začal objevovat ve společnosti, a kde nezapomínal na to, že je pojišťovací agent. Dostal se tak k zajímavým nemovitostem, o kterých by se mu jinak ani nesnilo. Že to byla pro něho, jako pro protřelého darebáka, příležitost a silná inspirace, a hlavně velké lákadlo, které mu nedalo v noci spát, to byl svým způsobem začátek konce jeho hostování v Písku. Zvláště když se ve městě nad Otavou jednoho dne objevil Pražák Hanuš Kopelent, obávaný pražský bytař, se kterým seděl ve vinařské base. Pazderka se s ním potkal docela náhodou na obědě v restauraci U Reinerů. Kopelent nebyl v Písku náhodou. V Praze dostal od jednoho Písečáka perníkáře, který jel už delší dobu v pervitinu, za tisícovku tip na byt plný starožitností a přijel si to omrknout. Už to, že Kopelent z Prahy do Písku přijel taxíkem, hovořilo jasně o tom, že se nevrátil z basy na svobodu chudý. Z poslední trestné činnosti měl na vkladní knížce slušně nasušíno a mohl si to tedy dovolit. Oba samozřejmě nemohli tušit, že v té době chodí na oběd do této známé písecké restaurace oba kriminalisté, poručík Studnička s kolegou Machem, kterým tady společník Kryštofa Pazderky nemohl ujít. Oběma okamžitě došlo, že neznámý společník Pazderky je takzvaně od pryč a Studničkovi, který měl fotografickou paměť na ksichty, stačilo málo. Zvedl se od stolu, a když se vracel ze záchodu, nemohlo mu ujít tetování neznámého muže na krku „JEN PRO KATA“.

„Měl jsem, Machouši, pravdu, je to kriminálník a moc bych za to nedal, že ty dva se tu nesetkali náhodou. Určitě tady spolu něco pečou,“ vypadlo ze Studničky, jen co se vrátil ke stolu. A že měl pravdu, tak to se potvrdilo ani ne během měsíce. Během léta začaly v Písku a v jeho okolí, kriminalisticky řečeno, padat byty a chalupy. Modus operandi, způsob provedení vloupání, byl na tu dobu zcela neznámý. Pachatelé vnikali do bytů v panelových domech v prvních patrech a páčili u dveří panty, což byl způsob, který se koncem osmdesátých let poprvé objevil v Praze a v Plzni. Z kriminální databáze bylo zjištěno, že ho používala v devadesátých letech už řada bytařů. Na vyvolané republikové poradě na policejním prezidiu, které se zúčastnili i oba písečtí kriminalisté, padlo i jméno známého pražského bytaře Hanuše Kopelenta. A toho poručík Studnička bezpečně poznal z fotografie, z obou stran hustě popsané takzvané Bé karty známého pachatele, vedeného pod zločineckou třídou D-7. Nebylo divu, že republikový trenér na byty z policejního prezidia rozhodl, že Praha na Hanuše Kopelenta založí kriminální spis „BYTAŘ“, a použije tak všech dostupných operativních prostředků k zadokumentování jeho pokračující trestné činnosti. S tím se také oba písečtí kriminalisté vrátili z republikové porady do Písku a Hanuš Kopelent, aniž to tušil, dostal ještě ten den oči, které ho sledovaly ve dne v noci až do zalehnutí.

Ani ne za týden po republikové poradě v Praze oznámil v pozdních večerních hodinách známý písecký sběratel starožitností Dušan Hanáček píseckému operačnímu důstojníkovi na sto padesát osmičku vloupání do bytu, ke kterému mělo dojít v době, kdy byl na nedělní buštěhradské burze. Operačnímu důstojníkovi, kapitánu Maršákovi, uvedl, že mu z bytu zmizelo několik obrazů, numismatická sbírka mincí, sochy a taky několik historických zbraní. Způsobenou škodu odhadl nejméně na dvě stě tisíc. Sluší se poznamenat, že v té době byla buštěhradská burza starožitností v republice pojem. Mezi slušnými sběrateli starožitností se tu ve statku, kde se nabízela opravdu spousta věcí, pohybovali darebáci, kteří vykrádali po republice kostely a kapličky a uloupené věci prodávali známým překupníkům, bohužel mnohdy i váženým starožitníkům v kamenných obchodech, kteří je od nich šmahem kupovali bona fide. Údajně v dobré víře, že nejsou kradené, přestože už na hony byly cítit kadidlem a muselo jim být tedy zřejmé, že je dotyční darebáci nemohli mít léta schované na půdě po babičce. Výjezd kriminálky držel v tu dobu sám šéf kriminální služby kapitán Karas, který neprodleně informoval své podřízené, poručíka Studničku a jeho kolegu Macha. Byt Dušana Hanáčka se nacházel v panelovém domě na sídlišti Jih, v osmém patře, a přestože měl poškozený Hanáček na rozdíl od jiných bytů v domě dveře opatřené kvalitním zámkem zahraniční provenience, byly dveře proti páčidlu, které si hravě poradilo s jejich panty, naprosto bezmocné. Při ohledání místa činu zajistil technik Kotrbáček jen daktyloskopickou stopu na dveřích, a to část ucha a několik pachových stop z věcí, které podle majitele bytu měli pachatelé bezpečně v ruce. Z bytu opravdu zmizelo několik obrazů, které měl sběratel starožitností nafocené, a zmizel i příruční trezorek s numismatickou sbírkou, který našli pachatelé ve starém gauči pod polštáři. Přestože se jednalo o panelák, kde bydlí několik desítek partají, nikdo, jako obvykle, nic neviděl a ničeho si nevšiml. I když třeba možná viděl, ale nikdo nechtěl mít pak v kastlíku časté obsílky od soudů a odpovídat na zvídavé otázky advokátů. Na otázku šéfa kriminálky, který se zeptal Hanáčka, zda nepostrádá v bytě něco, v čem by mohli pachatelé všechny ty věci odnést, začal Hanáček prohledávat byt a zjistil při tom, že mu chybí v koupelně prádelní koš na připravené špinavé prádlo z automatické pračky. To, že na kriminálce při výslechu zamlčel poškozený Hanáček kromě odcizených věcí i několik sakrálních soch, které v minulosti koupil v Buštěhradě, tak o tom se poručík Studnička dozvěděl až o pár dnů později, když dělali s kolegou Machem další šetření v domě. Zmínila se jim o tom Markéta Boušková z šestého patra, která Hanáčkovi žehlila prádlo a občas v bytě umyla okna.

To, že důchodkyně Boušková byla ženská povídavá, to bylo pro kriminalisty terno. Věděla o Hanáčkovi spoustu zajímavých věcí, a když jim prozradila, co k Hanáčkovi chodí za lidi, kteří se jí pranic nelíbí, protože se od jisté doby začaly v domě ztrácet nájemníkům boty, poslal Studnička prozíravě kolegu Macha pro fotky známých štamgastů kriminálky a udělal moc dobře. Boušková měla, jak se říká, pamatováka na ksichty a hned si vybrala několik darebáků, jejichž trestní rejstřík byl už slušně popsaný. Jedna fotka ze zločineckého alba Bouškovou dost zaujala.

„Tak tenhle cikán tu byl, pane Studnička, v poslední době několikrát. Toho si moc dobře pamatuju. Vždycky tu byl s takovou tou velkou barevnou taškou, co prodávají Vietnamci. Jednou jsem mu otevřela, když jsem byla v bytě sama, to jsem zrovna myla Hanáčkovi okna a on si musel odskočit do sámošky. Cikán na něj nechtěl čekat a nechal mu tu tašku v předsíni,“ odmlčela se na moment Boušková a bylo na ní vidět, že váhá, jestli má kriminalistům na sebe prozradit, že se do ní jako zvědavá ženská podívala. Nakonec to z ní po chvíli vypadlo.

„No, nedalo mi to a podívala jsem se, co v tý tašce je. V hadrech tam byly zabalený dvě malý sošky. Určitě to byl Jan Nepomucký, toho já moc dobře znám, a Panenka Marie, jak drží Ježíška. Jo a taky tam byly dva skleněný svícny, co jsou v kapličce, a zlatý kalich, co z něj dává v kostele pan farář hostie.“

„Patena,“ skočil Studnička Bouškové do řeči, ale ta pokrčila rameny a bylo vidět, že tenhle výraz je pro ni cizí.

„Ty sošky byly dřevěný, paní Boušková?“ ozval se pro změnu poručík Mach a Boušková na to přikývla.

„Byly. Nějakou dobu stály na tom veškostnu, co je v bytě Hanáčka vedle dveří na balkon, ale asi tak po měsíci zmizely,“ odmlčela se opět Boušková a oba kriminalisté na ní poznali, že to není všechno. Boušková jim oběma nabídla kávu a jen co s ní přišla z kuchyně a vrátila se pro štrúdl, práskla na sebe další zvědavost, která oba kriminalisty vyloženě potěšila.

„Když už jsem vám řekla o těch soškách, tak tohle si nemůžu nechat pro sebe,“ zapálila si na to Boušková cigaretu. „Minulej rok o Vánocích, to byl Hanáček u doktora, jsem mu dělala úklid v bytě. A když jsem se pustila do luxování, tak jsem vzala i ty polštáře z černýho gauče, na kterým Hanáček spí. Jen jsem je zvedla, tak jsem zjistila, že je pod nima…“

„Takový to místo na peřiny, mám pravdu?“ skočil Studnička Bouškové do řeči a Boušková mu na to přikývla, ale přesto chvíli trvalo, než z ní vypadlo, co tam viděla.

„Tam byla taková malá kovová pokladna a dva malí andílci, co v ruce drželi malý svícny.“

„A hergot, kostel u svatýho Václava,“ prohodil Studnička, ale Boušková měla pro ně ještě něco.

„Ležel tam i asi takhle velký anděl, ale měl ulomený křídla. Vedle něj ležel Kristus, ale nebyl na kříži,“ došla Boušková do sekretáře pro láhev rozpitého fernetu a vyndala tři malinkaté sklenky.

„Včera jsem měla narozeniny, dáte si se mnou jednu na zdraví?“ nečekala Boušková na odpověď a rozlila fernet, který nešel v tu chvíli odmítnout.

Když se oba kriminalisté vrátili od Bouškové do své kanceláře, hned o všem informovali svého šéfa kapitána Karase. Ten mezitím v Praze zjistil, že Hanuš Kopelent se v den, kdy mělo dojít k vloupání do bytu Hanáčka, nehnul z Prahy, a měl tudíž na tu dobu betonové alibi. I tak měl Studnička s Machem o čem přemýšlet. Způsob vloupání do bytu Hanáčka sice odpovídal vloupání do bytů, se kterým se v poslední době setkali, ale pořád to byli neznámí pachatelé. I když zjištěné poznatky kolem sběratele starožitností Hanáčka je přivedly na domácí pachatele vloupání do kostelů, kterých v tu dobu bylo v píseckém okrese už několik.

To, že se okradený Dušan Hanáček objevil po týdnu od vloupání na písecké kriminálce a dožadoval se u vrátného pana Studničky nebo Macha, mělo jediný důvod. V ruce držel vyplněný blanket pro pojišťovnu, kde si nechal před třemi měsíci pojistit numismatickou sbírku a i těch několik obrázků, na které měl dokonce znalecké posudky. To, že se škoda na vyplněném blanketu pro pojišťovnu vyšplhala o rovných sto tisíc výš, než původně uvedl do protokolu, a informaci o pojištění při výslechu zamlčel, to Studničku i jeho kolegu Macha samozřejmě překvapilo. Ještě větší překvapení pro ně bylo, když na vyplněné pojistce spatřili jméno Kryštofa Pazderky, se kterým se poškozený Hanáček, podle něho úplně náhodou, setkal v kavárně hotelu Otava, kam chodíval pravidelně k večeru na kávu. Podle něj ho k jejich stolu přivedl jeho známý ze sauny, inženýr Čulík. Slovo dalo slovo a Hanáček pozval hned druhý den pojišťováka do bytu. Že to byla v tu chvíli pro oba kriminalisty, s ohledem na Kryštofa Pazderku, bezesporu zajímavá informace, kterou si nechali pro sebe, nebylo divu. Blanket pro pojišťovnu odmítli Hanáčkovi vyplnit s tím, že to lze v takovém případě udělat až po dvou měsících. Hanáček tak odešel z kriminálky s nepořízenou, a protože to na jeho případě ukazovalo na Kopelenta, rozpracovaného pražskou kriminálkou, putoval tento nový poznatek ještě ten den do Prahy. Tam mezitím pražští kriminalisté, díky Kopelentovu sledování, zjistili, že se v Praze několikrát setkal v restauraci U Černého vola na Loretánském náměstí s jistým Ferdinandem Poupětem, kterého plzeňská kriminálka měla už delší dobu ve svém hledáčku právě pro vloupání do bytů, které zásadně otevíral u pantů dveří pomocí plochého páčidla na přezouvání pneumatik u nákladního automobilu. A to, že se do rozpracovaného případu dostal tím pádem i recidivista pojišťovák Kryštof Pazderka, jako takzvaný tipař, to se během několika dnů ukázalo na třech vykradených bytech v Písku a dvou chalupách v blízkém okolí okresního města. A že to byli vesměs známí a movití přátelé Květy Andrlové, která Kryštofa Pazderku dohodila svým známým, že jim udělá velice výhodnou pojistku jejich nemovitostí, to v podstatě vyplynulo z výslechů všech poškozených.

Těžko říct, zda tohle všechno si nedal Kryštof Pazderka dohromady a došlo mu, že pro kriminálku to budou jasné indicie a že jeho dny na svobodě budou pomalu sečteny. Patrně tam u něho opravdu zafungovaly zločinecké geny. A pálilo už ho asi i dobré bydlo u Květy Andrlové, což se potvrdilo ani ne během týdne, kdy se v Písku objevil se sledovačkou v zádech Hanuš Kopelent. Setkal se s Pazderkou v restauraci U Býka pod Putimskou bránou a jen co tady spolu poobědvali, nechali si od číšníka zavolat taxíka, který je zavezl na Ameriku před vilu Květy Andrlové. Taxikáře poslali čekat před nedaleký nový hotel stejného jména, jako se jmenuje tato vilová čtvrť, a vydali se zadním vchodem, který tady měla každá vila, pěšky do lesa. Tam se dlouho nezdrželi. Písečtí kriminalisté byli o návštěvě Kopelenta v Písku samozřejmě informováni, a když zjistili, co jim sledovačka hlásila, okamžitě jim došlo, že další případ budou mít právě tady. V té době ještě netušili, že se ve vile Květy Andrlové, v zabudovaném trezoru ve zdi, nachází sbírka několika nelegálních zbraní a střeliva, které měl její manžel. Velkým lákadlem bylo i skoro půl milionu v hotovosti, které paní Květa „zapomněla“ přihlásit v pozůstalostním řízení u notáře, a byly to tzv. peníze na horší časy. Kdo o trezoru ve sklepě věděl, byl Kryštof Pazderka, jemuž to Andrlová ve slabé chvilce řekla. Dušan Kopelent se ten den v Písku dlouho nezdržel. Taxíkem se vrátil do Prahy a dva dny nato se večer setkal v Praze v restauraci U Medvídků na Perštýně s Ferdinandem Poupětem. Sluší se na tomto místě říct, že jak pražská, tak písecká kriminálka zvažovala, zda má o tomto novém poznatku informovat Květu Andrlovou, ale po společné dohodě od toho nakonec upustili s tím, že vila Andrlové a Kryštof Pazderka dostanou oči a bude nejlepší, když pachatelé budou zadrženi přímo při vloupání. To bylo ve čtvrtek, a když v sobotu hlásila sledovačka, že ráno vyvezl Pazderka nic netušící Andrlovou jejím autem na Hlubokou, došlo všem, že nastal den D a že si Pazderka potřebuje na ten den udělat alibi. Příjezd Ferdinanda Poupěte se dvěma jeho dalšími kumpány a s plzeňskou sledovačkou v zádech do Písku na sebe nenechal dlouho čekat. Taxík je vysadil nedaleko vily Andrlové a Poupě, oblečený do zelených montérek a s montážní koženou brašnou, se vydal do lesa. Zadní vchodové palubkové dveře do vily neodolávaly dlouho. Montážní páka byla opravdu slušný pracant. To, že vše z úkrytu v lese natáčí kriminalistický technik, o tom Poupě neměl samozřejmě vůbec tušení. Vysílačkou se u svých kumpánů přesvědčil, že je venku před vilou všechno v pořádku a teprve pak vešel do vily a zavřel za sebou dveře. To, že se ze sklepa začal po chvíli ozývat zvuk rozbrusky, která si lehce poradila s kovovým trezorem ve zdi, to v okolí vily zřejmě nikdo ani nepostřehl. To už se ale v lese objevili v černých uniformách policisté z českobudějovické zásahovky a na ulici před vilou byli rychle kriminalisty zpacifikováni oba Poupětovi kumpáni, kteří se nezmohli ani na to dát mu vysílačkou echo. Pak už to bylo všechno dílem okamžiku, kdy do vily vtrhla zásahovka a překvapenému Poupěti, který právě vycházel po schodech ze sklepa, nasadili pouta. V té době byl také v Praze zásahovkou zadržen Kopelent, který právě vycházel z restaurace U Černého vola se svojí přítelkyní, ve které byla později zjištěna známá šlapka z Perlovky. Do Písku už jela z Hluboké nad Vltavou Květa Andrlová sama. Překvapeného Kryštofa Pazderku zatkla na parkovišti před hotelem českobudějovická kriminálka, která mu přímo před Andrlovou nasadila pouta, a než se Květa Andrlová vzpamatovala, uháněla s ním do Písku.

Andrlovou po příjezdu domů samozřejmě překvapilo, že před jejím domem stojí tři policejní auta a policisté čekají jen na ni, aby mohli v domě provést ohledání místa činu. Ještě víc se divila, když byla odvezena na kriminálku a byly jí ukázány zbraně a peníze zajištěné z trezoru. Když jí šéf kriminálky kapitán Karas sdělil, že ji pravděpodobně nemine trestní stíhání pro nedovolené ozbrojování, neměla blízko k mdlobám. Kupodivu se ho ani nezeptala, co je s Kryštofem Pazderkou, který putoval do cely předběžného zadržení, stejně tak jako Kopelent a jeho dva kumpáni, kteří měli kriminalistům až do pozdních nočních hodin co vysvětlovat. Sluší se poznamenat, že zkušený Pazderka sice zpočátku svoji trestnou činnost zapíral, ale po předložení důkazů to vzdal a přiznal svůj podíl na vykradených bytech a chalupách. Když se ho před vyšetřovatelem, který mu sdělil obvinění, šéf kriminálky kapitán Karas zeptal, proč dal tip Kopelentovi na vykradení vily Andrlové, svěsil hlavu a až po chvilce mu odpověděl.

„Mně to bylo jasný, že to bylo tak trochu vabank, ale měl jsem za to, že to vyjde a dám s tím pokoj. Za zbraně by byly na černým trhu určitě slušný prachy. O ty moc stál Kopelent i Poupě. O ty prachy jsme se pak měli všichni podělit,“ řekl si Pazderka o cigaretu, a když se zeptal šéfa kriminálky, kolik za to všechno může u soudu dostat, kapitán Karas pokrčil rameny a odpověděl mu na jeho zvídavou otázku mlčením.

RANDE BLUES 

Staré dobré blues a pořádně rozjetý swing, to poručík Studnička z písecké kriminálky miloval. Nezatracoval ani dechovku, a přestože neměl taneční, tak se na tanečním parketu nikdy neztratil. A když spustila dechovka Římovský můstek, bylo slyšet jeho a jeho kolegu Macha z píseckého kulturáku až ke starému mostu. Po sametce, když žádná dechovka nezapomněla spustit ke konci taneční zábavy Sokolíky, ho musela jeho žena Marta umravňovat, aby nevylezl na židli jako všichni v sále, ale i tak si to opravdu užíval. Na březnovém zahrádkářském plese v roce tisíc devět set devadesát dva si Sokolíky s kolegou Machem ale nezazpívali. Před půlnocí se u jejich stolu v Kulturním domě Jitexu objevil strážmistr Vokáč z obvodního oddělení s větou: „Kapitán Karas vám oběma vzkazuje, že se máte okamžitě dostavit do práce.“ Zahrádkářský ples tak oběma ukončil. Studnička s Machem pobrali ze stolu několik věcí, které vyhráli v tombole, a mazali oba na kriminálku. Už za dvacet minut si vařili u sebe v kanceláři turka, a když se tu ukázal šéf kriminálky kapitán Karas, nebyl by to Studnička, kdyby si k tomu neřekl své.

„Teda, šéfe, takovou zlomyslnost bych od tebe fakt nečekal. Připravils nás v kulturáku o Sokolíky.“

„Jen vychladni, Studno, máme tu průser jako barák, všechno se dozvíš. Vyhráli jste pro mě tu motorovou sekačku?“

„Máme semena kytek a hnojiva na dvacet hektarů. Budeš muset holt sáhnout do strožoku a koupit si ji ze svýho. Sekačku vyhrál jeden z muzikantů z Babouků.“ Studnička si vybral z kolotoče dýmek tu největší, kterou si brával na velké případy a na dlouhé porady, a začal si ji pomalu nacpávat, neboť tu ještě nebyli všichni kriminalisté, které kapitán Karas nechal povolat do práce. Důvod, proč šéf kriminálky svolal tak narychlo poručíky Studničku a Macha, ale nejen je, byl opravdu vážný. V Čechově ulici, pár kroků od Starého mostu, byl před barem Neptun nalezen mladý muž, kterého, jen co vyšel z baru, napadl neznámý mladík a bodl ho dvakrát do zad. Zraněný mladík už byl v péči chirurgů, kteří měli na sále co dělat, aby jim neutekl takzvaně na druhý břeh, protože to zranění zasáhlo pravou ledvinu a plíci.

„Vážení, omlouvám se, že jsem vás nechal všechny stáhnout v tak pozdní době do práce, ale máme na krku pokus o vraždu. Doufám, že se v nemocnici pánům doktorům podaří toho mladýho rozdejchat. Vyrozuměl jsem krajskej výjezd, ty už sem jedou taky, a musíme v tom udělat co nejvíc. Máme tam jednu svědkyni, která je z toho úplně na dně a obávám se, že to bylo všechno kvůli ní. Bohužel není zatím schopna vypovídat, protože pořád brečí, takže jsem zavolal doktora, aby se na ni podíval. Potřebujeme z ní co nejdřív dostat popis pachatele, jinak se nehneme z místa…,“ nedořekl šéf kriminálky větu, protože se mu ozval na stole telefon a vrátný mu sděloval, že se přijela doktorka Fojtíková podívat na tu zraněnou slečnu.

„Jakou zraněnou slečnu? Tý se přece nic nestalo. Ale jo, už tam pro ni posílám,“ ukázal kapitán Karas na Macha, který se zvedl od stolu a mazal dolů pro lékařku Fojtíkovou z rychlé.

Ošetřující doktorka Fojtíková se na kriminálce dlouho nezdržela. Píchla Nině Procházkové, která ležela na gauči v kanceláři pátračky Čtverákové, uklidňující injekci a konstatovala, že dotyčná je v šoku a potřebuje hlavně klid, že se z toho tak za hodinu za dvě dostane. S tím se vrátil kapitán Karas k sobě do kanceláře, která se začala pomalu plnit přicházejícími kriminalisty.

„Tak Procházková nám zatím bohužel nic nepoví, ale i tak je třeba okamžitě vyrazit do Čechovky a pořádně tam vytěžit barmana, kdo všechno v baru byl. Ostatní se rozběhnou po hospodách, kde mají ještě otevřeno, protože z toho mladýho, když ho „rychlá“ odvážela, vypadlo, že to byl kluk v dlouhý černý kožený bundě nebo kabátu, a byl to blonďák. Zůstane tu Studnička a Lojda a pokusíme se něco vyhrabat z „otéčka“, i když si od toho moc neslibuju. Takže se tu moc nezdržujte a padejte,“ ukázal kapitán Karas na dveře a za chvíli byla jeho kancelář prázdná.

V okamžiku, kdy na píseckou kriminálku dorazil výjezd z Krajské správy Policie České republiky, vytipovali Studnička s Lojdou z „otéčka“, operativní taktické evidence známých pachatelů, dva blonďáky „kudličkáře“, a to Jindru Bartáka a Petra Horáčka, oba to byli známí raplíci, kteří bez nože nedali ránu. Poručík Lojda, který oba moc dobře znal, si nepamatoval, že by některý z nich poslední dobou nosil kožený dlouhý černý kabát, ale kapitán Karas dal okamžitě poručíku Starostovi do auta zprávu, aby zajeli k nim domů a prověřili jejich alibi mezi jedenáctou a půl dvanáctou v noci, kdy k napadení Kryštofa Zelenky před barem Neptun došlo.

Když se kolem půl třetí ráno zvedla Nina Procházková z gauče u pátračky Čtverákové a poněkud zmateně se jí zeptala, kde to je a chtěla se napít, tak už byla zpátky většina kriminalistů, které kapitán Karas vyslal ven do města po hospodách. Káva, kterou jí Čtveráková udělala, dala Procházkovou jak takž dohromady, a když si zapálila, dalo se s ní už docela slušně komunikovat. Jakmile vykouřila první cigaretu, převzal si ji krajský výjezd a zkušený kapitán Došek na svědkyni Ninu Procházkovou nijak nepospíchal a počkal, až začne sama. Ta si zapálila další cigaretu a bylo na ní vidět, že si v hlavě srovnává události toho dne, kdy spolu se svým přítelem Kryštofem Zelenkou odešli z restaurace U Reinerů, kde byli na večeři, až do osudné chvíle, kdy vyšli z baru Neptun na ulici.

„Vzpomínám si, že už U Reinerů tam po mně jel takový mladík, který seděl naproti našemu stolu a pořád po mně házel očima. Od Reinerů jsme mohli odejít asi tak kolem osmé, dřív to nebylo, a zašli jsme si na kafe do vinárny Halabala, kde jsem si dala kafe a dvojku bílýho. Seděli jsme s Kryštofem na baru a ten mladík se tam najednou objevil taky,“ odmlčela se Procházková a pokračovala až po hodné chvíli.

„Kryštof měl taky dvojku bílýho a pak si odběhl na záchod, ale na jeho místo si okamžitě přesedl ten mladík. Aniž se mě zeptal, objednal mi další dvojku bílýho, ale to jsem se sebrala a odešla jsem si sednout ke stolu. Mezitím se vrátil Kryštof, a když mě neviděl na baru, tak si šel sednout ke mně, ale to už se u stolu objevil ten mladík, který mi řekl, že se jmenuje Petr a postavil přede mne tu dvojku bílýho s tím, že jemu nikdo dávat košem nebude, že na to není zvyklej,“ začala Procházková popotahovat a znovu neměla daleko k pláči.

„To samozřejmě Kryštofa dožralo a strčil do sklenice s vínem, který se tomu mladýmu vylilo do klína,“ neudržela Procházková slzy a poprvé se zeptala, jak je to s jejím přítelem, že by chtěla za ním do nemocnice.

„Rádi vás tam zavezeme, ale co zatím víme, tak je pořád na operačním sále. Z posledních zpráv, které máme z nemocnice, to vypadá, že to přežije,“ uklidnil ji kapitán Došek a Procházková se vrátila ve vzpomínkách do vinárny Halabala.

„Kryštof se s tím mladíkem začal u stolu strkat, ale kluk, co tam dělá vyhazovače, je od sebe roztrhl. Kryštof položil při odchodu na bar třicet korun za tu dvojku bílýho a odešli jsme ven. Chtěli jsme jít domů, ale Kryštof si vzpomněl, že u Neptuna barman pouští starej džez, kterej máme oba rádi, a tak jsme nakonec zašli tam, protože jsme si oba chtěli poslechnout naši zamilovanou skladbu Rande blues. Oba jsme si tu dali po dvojce bílýho a k tomu obloženou topinku, a když jsme barmanovi řekli, co se nám stalo, tak nám řekl, že podle popisu, kterej jsme mu dali, tam takovej mladík seděl už odpoledne, měl něco upito a otravoval tam dvě holky, takže mu odmítl nalít a on pak odešel.“

„Fajn. Takže teď řekněte, Nino, ten jeho popis nám. Zatím víme, že byl blonďák a měl mít na sobě delší černý kožený kabát a jestli nelhal, tak už od vás víme, že se jmenuje Petr, jak se vám představil u stolu,“ vstoupil do hovoru přítomný kapitán Karas a kapitán Došek se jí hned zeptal, jestli by byla schopna dát dohromady s technikem, kterého si přivezli s sebou, jeho portrét.

„To nebude problém, protože ho mám pořád před očima, ale když mi dáte tužku a papír, tak ho klidně nakreslím. Snad to zvládnu? Dělám pedárnu v Budějkách a tam nás na fakultě učí kresbu pan profesor Kubička,“ sáhla Procházková po papíru a tužce, kterou jí podal kapitán Karas a během chvilky na kriminalisty koukal z papíru mladý muž, který napadl Kryštofa Zelenku.

„Jo. To je on. Na ten portrét s vaším technikem bych si troufla taky. Mám totiž slušnou fotografickou paměť,“ souhlasila Procházková s provedením identikitu a odešla nahoru k technikovi písecké kriminálky Kotrbáčkovi.

To, že během ani ne půl hodiny měli kriminalisté, díky svědkyni Nině Procházkové, portrét pachatele podezřelého v pokusu vraždy, to bylo vyložené terno. Když se Procházková vrátila zpátky do kanceláře, museli jí kriminalisté přiznat, že umí, neboť oba vyhotovené portréty se od sebe nijak moc nelišily. Teprve pak se kriminalisté od Procházkové dozvěděli jednu důležitou věc, kterou si cestou do patra k technikovi vybavila, že si myslí, že ten vyhazovač se s tím Petrem asi bude znát, protože ho oslovoval Petře, když zasahoval v Halabala u jejich stolu. To už byla spousta informací, s nimiž se dalo pracovat, a když technik Kotrbáček přinesl do kanceláře šéfa kriminálky asi dvacet promptně vyhotovených portrétů z identikitu a rozdal je přítomným kriminalistům, vyslechl vyšetřovatel z krajského výjezdu Ninu Procházkovou, kterou poručík Lojda s kapitánem Doškem odvezli do nemocnice.

Když se šéf krajského výjezdu kapitán Došek po hodině vrátil s poručíkem Lojdou z písecké nemocnice, přivezli velice nadějnou zprávu, že pobodaný Kryštof Zelenka bude v pořádku. Rozběhla se pátrací akce po mladíkovi, jehož vyhazovač z Halabala identifikoval jako jistého Petra Žíchovce, údajně z Týna nad Vltavou, který se podle jeho slov před týdnem rozešel s jistou Magdou Skařupovou z Písku. To už byla práce pro poručíka Macha, který sedl okamžitě k počítači a z evidence obyvatel během chvilky vytáhl obě jména s jejich adresami.

Že má Nina Procházková opravdu výbornou fotografickou paměť, se opět potvrdilo, neboť fotografie z občanského průkazu Petra Žíchovce odpovídala vyhotovenému identikitu s malými odchylkami naprosto přesně. Šéf kriminálky kapitán Karas neprodleně vyslal do bydliště Magdy Skařupové oba písecké „násilníky“, poručíka Lojdu a poručíka Starostu, kteří mu telefonicky potvrdili to, co se zjistilo. Pro Petra Žíchovce do místa trvalého bydliště se vydal kapitán Došek s dvěma píseckými kriminalisty, poručíkem Romanem a poručíkem Mařínkem.

Petr Žíchovec si byl zřejmě moc dobře vědom, čeho se v Písku dopustil, a proto ho doma kapitán Došek s poručíkem Lojdou nezastihli. Po návratu kriminalistů z Týna nad Vltavou šel Petr Žíchovec okamžitě do celostátního pátrání a čekalo se, kde bude zadržený. Jeho fotka se hned druhý den objevila v tisku a během několika dnů i v policejní relaci televize. Víc jak měsíc unikal, než byl nakonec náhodně zadržený při kontrole v Praze mezi bezdomovci u hlavního nádraží v parku, kterému se v Praze od sametové revoluce říkalo trefně Šervůd… Pro Petra Žíchovce si dojeli oba „násilníci“ z písecké kriminálky poručíci Roman a Starosta na služebnu policie na pražské hlavní nádraží, kde ho mezi několika zadrženými vůbec nepoznali. Byl pořádně zarostlý a zrovna moc nevoněl, když si ho písečtí vyzvedávali ze separace. Když jim praporčík Mokráček přidal k občanskému průkazu Žíchovce v obálce i vystřelovací nůž, poručík Lojda vyzkoušel jeho funkci a ostří.

„To je ta kudla, se kterou jsi, Petře, pobodal v Písku toho chlapa?“ nevydržel to poručík Starosta a Žíchovec mu na to kývl.

„Já jsem ho ale nechtěl zabít, chtěl jsem mu to jen vrátit a postrašit ho, protože mi v Halabala vylil víno na kalhoty.“

„Poněkud drsná odplata, ale to si řekni do protokolu vyšetřovateli. Jestli jsi, Petře, někoho pořádně postrašil, tak to byli doktoři na sále, když dávali toho pobodanýho dohromady. Máš velkou kliku, že to ten chlap vůbec přežil,“ nasadil poručík Lojda zadrženému Žíchovci pouta a odvedli ho do auta.

„Snad mi nechcete říct, že už oba končíte a máte namířeno k Reinerům na pivo?“ zarazilo Karase jejich počínání.