Ilona Dobrovolná 

Panoptikum pana Perkinse 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Ilona Dobrovolná, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1419-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-1420-3 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Věnováno mým rodičům 

1 

Šapitó naplnil bouřlivý potlesk. Vznášel se prostorem, nabíral na síle a zase klesal v pravidelných vlnách, jak do manéže znova přicházeli jednotliví účinkující dnešního večera, aby se ještě jednou poklonili nadšenému publiku. Pan Perkins na tom zvyku trval. „Všichni se musíme na závěr ukázat společně,“ říkával, „aby lidé viděli, že jsme jedna velká spokojená rodina.“

Ada nebyla hloupá a dobře věděla, že principálovi nejde o nic jiného než naposledy dychtivým divákům připomenout každý bod programu, který měli tu čest zhlédnout. Někteří z nich zatouží vidět představení znovu, jiní o něm alespoň povyprávějí přátelům a ti potom přijdou s celou rodinou a nechají Perkinsovi další slušnou sumičku peněz. Proto teď Perkins vyvolával jména svých svěřenců, připomínal jejich nejúžasnější a nejbizarnější schopnosti, ukláněl se na všechny strany a smekal přitom svůj elegantní cylindr. Řeči o spokojené rodině byly bohapusté lži.

Ada stála při levém okraji řady, hned vedle dvojčat Korinových. Těkala očima po publiku a v duchu přemítala, co si dá k večeři. Občas se jí z té masy barev a hluku vyloupla konkrétní tvář, která nějakým způsobem zaujala její pozornost: rozesmáté děcko s křiklavě zrzavými vlasy, vyšňořená panička v klobouku, jaký by si Ada nikdy nemohla dovolit, bodrý, růžolící muž, který kočovnou společnost před dvěma dny hostil v nedaleké hospodě…

Potom její zrak dopadl na čestnou lóži, speciální místo, které nechal Perkins v hledišti zhotovit, aby tam mohl prodávat dražší lístky výměnou za kapku soukromí a určitou prestiž jejich držitele. Nejčastěji tam sedávali vážení měšťané, radní, bohatí obchodníci – zkrátka honorace všeho druhu. Dnešní večer se tam sebejistě rozvaloval prošedivělý muž v dobře padnoucím obleku. Netleskal ani se neusmíval. Přimhouřenýma očima si měřil přítomné v manéži a vypadal, že o něčem usilovně přemýšlí. V jednu chvíli se jeho zrak potkal s Perkinsovým pohledem. Téměř neznatelně na sebe kývli. Znají se, uvědomila si Ada. Nějaký nejasný vnitřní pocit jí našeptal, že z toho nevzejde nic dobrého.

Potlesk začal pomalu slábnout a principál dal nenápadným znamením pokyn, aby se účinkující odebrali do zákulisí. Naposledy zamávali publiku a jeden po druhém opustili manéž.

Ada se propletla mezi svými druhy ven ze šapitó. Zatímco uvnitř předváděli sami sebe, venku už padla dočista tma. Na nebi poblikávaly bledé hvězdy. Z opačné strany cirkusového stanu, tam, kde se nacházel hlavní vchod, zaznívala směsice nadšeného hovoru a smíchu, jak se odtud hrnulo pobavené obecenstvo. Když měla Ada náladu, připletla se k odcházejícím lidem co nejblíž a snažila se zaslechnout něco z jejich slov. Chtěla vědět, kdo je nejvíc zaujal a kdo jim připadal nejošklivější. Odjakživa byla zvědavá.

Nejvíc ji popouzelo, když vystupovali v zemi, jejímuž jazyku nerozuměla. Křižovali totiž celou Evropu a ona z některých řečí uměla jen pár slov a z jiných ani to ne. Teď však zakotvili v Rakousku, kam přijeli před pár týdny z Uher. Německy uměla dobře. Přesto se jí dnes večer mezi lidi nechtělo, a tak se vnořila mezi maringotky rozeseté na prostranství vedle šapitó.

Temnotou doklopýtala až k té, jež představovala její domov. V tom malinkém prostoru na čtyřech kolech bydlela už neuvěřitelných deset let. Táhlo jí teprve na patnáct, když ji Perkins čirou náhodou objevil a dal jí práci ve svém podniku, v Panoptiku pana Perkinse. A ať už byl principál jakýkoli, věděla, že jí prokázal dobrou službu. Nikdy nemohla doufat, že se provdá; tušila, že ji čeká život v opovržení a bez peněz. Perkins jí dal alespoň nějakou budoucnost.

Vystoupala po schůdcích ke dveřím maringotky, vešla dovnitř a poslepu dotápala ke stolku, na němž vedle lavoru na vodu stála stará lampa. Když ji rozžehla, vyloupl se z temnoty důvěrně známý, nepřirozeně stísněný prostor. Dvě postele oddělené uzounkou uličkou, skříň na šaty plná kostýmů a menší skříňka na osobní věci obou obyvatelek. V lavoru stála voda zakalená mýdlem. Když ji Ada před večerním představením přinesla, byla krásně horká, teď ale dávno vystydla. Přesto si v ní opláchla ruce i obličej a donutila se vzhlédnout k malému, omšelému zrcátku visícímu nad stolkem.

Tvář, kterou spatřila, nenáviděla. Jako dítě byla docela pěkná, aspoň to o ní všichni říkali. Dlouho nic nenasvědčovalo tomu, že se bude jakkoli vymykat. Jenže pak přišlo dospívání. Začaly jí růst chloupky a vzaly to pěkně z gruntu. Kromě těch obvyklých míst jako podpaží, klín nebo nohy jí vyrašily i na tvářích a nezastavily se, dokud nevyrostly v pořádný plnovous, jaký neměli ani nejstarší dědci z vesnice. Adina matka oběhla všechny bylinkářky, vědmy a léčitelky v okolí a každá jí prodala zaručený lék na dívčino trápení, žádný však ani v nejmenším nezabral. Otec Adu zavíral doma, protože nechtěl, aby byla celé vsi pro smích. Ona si zoufale zkoušela oholit vousy jeho břitvou. Pokožku na tvářích měla celou zarudlou a samý pupínek a do večera už ji pokrývalo nové strniště. Za dva dny nebylo poznat, že se holila. S břitvou to vzdala a zastřihávala si tehdy vousy aspoň nůžkami. Teď však měla zpátky hustý plnovous. „Vousatá žena musí být pořádně vousatá,“ zdůrazňoval Perkins. „Opovaž se zkrátit si je jen o centimetr!“ pohrozil jí, když k němu tenkrát nastoupila. Nedovolila si ho neposlechnout.

Jak se tak prohlížela v zrcadle, zhluboka si povzdechla. Nebýt těch vousů, byla by hezká, možná dokonce krásná. Měla drobnou štíhlou postavu, přiměřeně zaoblenou na těch správných místech, husté tmavé vlasy a výrazné oči s dlouhými řasami. Snažila se potlačit vztek. Za ta léta si na svůj nevšední vzhled zvykla, nikdy se ale nesmířila.

Z myšlenek ji vytrhlo zavrzání dveří za jejími zády. Do maringotky vstoupila druhá z jejích obyvatelek. Marta byla malá a shrbená léty, tvář měla vrásčitou jako seschlé jablko, ale oči živé a bystré. Teď jimi podezřívavě loupla po Adě.

„Copak zase řešíš před tím zrcadlem?“ optala se, protože nesnášela, když se Ada příliš zaobírala sama sebou. Dívka zavrtěla hlavou a odtrhla se od zrcátka. „Pomůžeš mi rozepnout šaty?“

Marta souhlasně zamručela a jala se rozepínat knoflíčky na Adiných zádech. Šaty, v nichž musela vousatá žena vystupovat, zdobila záplava volánů, byly křiklavé, nevkusné a po všech stránkách nepraktické. Ada vždycky uvítala, když je ze sebe mohla konečně sundat a vyměnit za mnohem obyčejnější oděv.

„Dneska to šlo dobře, co říkáš?“ brumlala Marta, když se popasovala se všemi knoflíky. „Publikum je tu docela milé.“

„Perkins měl v hledišti nějakého známého, všimla sis?“ nadhodila Ada, protože si vzpomněla na podmračeného muže, který si je při závěrečném aplausu prohlížel.

„Takových věcí si nejspíš všímáš jenom ty,“ mávla Marta rukou.

„Měla jsem z něho divný pocit. Mám dojem, že se od něj ničeho dobrého nedočkáme.“

Marta si ji přeměřila zaujatým pohledem. „Že by se u tebe projevilo věštecké nadání?“

Ada se jen zasmála, ale stařena už tahala z kapsy své haleny prastarý balíček tarotových karet. Byl tak ohmataný, že poznala každou kartu i podle rubové strany. Celý život si s tím jediným balíčkem vydělávala na živobytí, poslední čtvrtstoletí u Perkinse. Často Adu přesvědčovala, že ji svému umění naučí, dívka však na věštění budoucnosti příliš nevěřila. Když jí Marta strčila před obličej čerstvě zamíchané karty a donutila ji sejmout, činila tak se značnou nedůvěrou.

Marta si sedla na postel a začala rozkládat karty před sebe. Krabatila přitom čelo, šklebila se koutky úst a zamyšleně se kousala do rtu. Ada hleděla na obrázky, ale nic jí neříkaly.

„Možná že máš pravdu, děvče,“ mrmlala Marta spíš sama pro sebe. „S Panoptikem to nevypadá dobře, něco se tady semele. Sejmi ještě jednou.“

„Ne,“ odmítla ji Ada rázně. „Zaprvé si jdu splašit něco k snědku. Zadruhé – jestli chceme vědět, co nás čeká, musíme zjistit, co je ten cizinec zač. A to nezjistíme z karet, ale přímo od něj nebo od Perkinse.“

„To se jich chceš zeptat?“ ušklíbla se Marta a sama si z balíčku sejmula tenkou hromádku.

„Perkins mně tak bude něco vykládat! Musí se to udělat nenápadně.“

„Aduško, ty ten svůj pěknej nosík pořád někam strkáš,“ pokárala ji Marta. „Aby se ti to jednou nevymstilo,“ dodala starostlivě, ale to už za dívkou zaklaply dveře.

* * * 

Ada se přiblížila k principálově maringotce právě ve chvíli, kdy se její majitel objevil na schůdcích přede dveřmi. Zůstal tam stát a rozhlížel se kolem sebe, a ona proto ustoupila trochu víc do stínů, mezi větvoví několika keřů. Nevšiml si jí, a tak setrvávala na místě a pozorovala muže, který ji zaměstnával.

Alfréd Perkins oslavil přednedávnem padesátku, ale vypadal mladší, spíš jako dobře udržovaný čtyřicátník. Byl nevysoký, ale dokonale štíhlý a především za všech okolností dokonale oblečený. I tentokrát měl na sobě drahý oblek podle nejnovější módy. Svůj typický cylindr držel v ruce a bezděčně si s ním točil sem a tam. Tmavé vlasy měl jako vždy ulíznuté z čela a tvář perfektně oholenou, což Adu poněkud frustrovalo. V temných očích mu hrála jeho obvyklá jiskra, sebejistá a dle Adina názoru skoro démonická. Kdykoli se na ni podíval zpříma, dostala z něj strach. Často se usmíval širokým úsměvem, jenž postrádal jakoukoli vřelost. Teď se však docela přirozeně mračil. Z kapsy saka vytáhl drobný třpytivý předmět. Ada jej okamžitě poznala. Byly to kapesní hodinky z ryzího zlata zavěšené na řetízku z jemných oček. Perkins je vytahoval tak často, až se zdálo, že potřebuje mít přehled o čase prakticky neustále. Ada ovšem věděla, že hodinky stály ohromnou sumu peněz, a právě proto je principál v jednom kuse před někým předvádí. Teď tu ale nikoho, kdo by se zalykal závistí, neměl. Nejspíš skutečně potřeboval vědět, kolik je hodin. Netrpělivě přešlápl. Vypadalo to, že na někoho čeká. A Ada by se klidně vsadila na koho. Rozhodla se, že ještě posečká, i když jí v jejím úkrytu dřevěněly nohy a měla čím dál větší hlad. Zpovzdálí zaslechla křik a halas, jak se osazenstvo Panoptika scházelo k večernímu posezení. Tady však panoval klid.

Perkins vždycky dbal na to, aby jeho maringotka, větší a krásnější než všechny ostatní, stála trochu stranou veškerého ruchu.

Konečně se z temnoty vynořila přicházející postava. Ada ji zahlédla dřív než Perkins. Jak se příchozí blížil, poznala, že se nemýlila – byl to onen podmračený, prošedivělý muž z čestné lóže. Zblízka viděla, že je na rozdíl od Perkinse vysoký a obtloustlý a na temeni hlavy má lysinu. Oči měl pořád jakoby přimhouřené a pod nosem si pěstoval úzký knírek.

Když ho Perkins spatřil, mávl mu na pozdrav a sestoupil ze schůdků před maringotku. „Higgsi! Už jsem myslel, že nepřijdeš.“ Doširoka se na něj usmál.

Higgs mu opětoval úsměvem výrazně rezervovanějším. „Slíbil jsem přece, že přijdu.“

„Chceš se podívat dál?“ Perkins teatrálně ukázal ke svojí maringotce.

Ada ji navštívila jen párkrát. Uvnitř to vypadalo jako v nějakém přepychovém hotelu. Ani se nedivila, že se principál chce pochlubit.

Higgs se však netvářil nadšeně. „Myslel jsem, že se půjdeme rovnou někam najíst a trochu popít. Zavzpomínat na staré časy. Prohlídnout si to tu můžu kdykoli jindy.“ Adu nijak zvlášť nezajímalo, jaké „staré časy“ má na mysli. Perkins byl světoběžník, mluvil snad osmi jazyky, žil ve spoustě evropských zemí a nejednou se podíval dokonce i za oceán. Právě tam našel inspiraci pro svůj podnik. Panoptika se prý v Americe těšila nesmírné oblibě. A na svých cestách musel přirozeně posbírat spoustu přátel i známých, s nimiž mohl příležitostně vzpomínat na to, co prožili. Adu mnohem víc zarazilo, s jakou samozřejmostí Higgs předpokládal, že se do maringotky podívá „kdykoli jindy“. Jak dlouho se hodlá zdržet? Oni přece pozítří odjíždí jinam. Copak to neví? Stojí to na všech plakátech ve městě.

„No dobře, tak půjdeme,“ řekl Perkins. V hlase mu přitom zaznívala špatně potlačovaná uražená ješitnost. Elegantním pohybem si nasadil svůj cylindr a vykročil směrem k šapitó. Higgs jej následoval.

Ada se rozmýšlela jen chvíli. Nechtělo se jí trávit další nudný večer nicneděláním. Přála si vědět, co mají ti dva za lubem. Dala jim trochu náskok a pak se vydala za nimi. Šli pomalu a ani v nejmenším je nenapadlo rozhlížet se po někom, kdo by je mohl sledovat.

„Koupil jsem nějaké pozemky,“ řekl Higgs po chvilce.

Ada z jeho hlasu poznala, že se nemohl dočkat, až s tou informací vyrukuje.

Perkins na to udělal jen „hm“. Obvykle to byl on, kdo se chlubil, že něco koupil.

„V Čechách, kousek za Prahou. Zakládám tam speciální park s jistými atrakcemi.“

Při slově „atrakce“ Perkins zbystřil.

„Rád bych, abys tam vystupoval se svým podnikem. Vlastně chci, aby ses tam přestěhoval. Natrvalo.“

Perkins se rozesmál, jako by si právě vyslechl nějaký vydařený vtip.

Higgsovi se však ve tváři nepohnul ani sval. „Alfréde, panoptika jsou v úpadku,“ řekl vážně. „Byl jsem přednedávnem zpátky v Americe a viděl jsem to. Všude samá změna a novota. Za pár let tu máme dvacáté století a lidé se budou chtít bavit jinak. Tohle všechno,“ máchl rukou k šapitó, „bude za chvilku passé. A to tvoje představení… Máš to dobře vymyšlené, ne že ne, ale nakonec se to okouká. Navíc v Americe už někteří chytráci protestují, že vystavovat takto ty chudáky je nedůstojné, že mají taky svoje práva a kdesi cosi.“

„Já jim dávám práci,“ ohradil se Perkins.

„Jistě. Já jen říkám, že to někteří vidí jinak. Proto ti radím, vytřískej z toho co nejvíc, dokud to jde.“

„Tím, že zkysnu na jednom místě?“ Perkins pobaveně pozdvihl obočí.

Prošli přes prostranství před šapitó a vnořili se do ulic města. Ada je celou dobu obezřetně následovala.

„Já se snažím vybudovat něco nového,“ rozprávěl Higgs důležitě. „Botanická zahrada, menažerie a cirkus bizarností v jednom. Na stálém místě, aby se podnik mohl patřičně rozrůstat. Chci se soustředit hlavně na zvířata. Mám dva medvědy, smečku vlků a několik lišek, ale nedávno jsem byl v Africe a domluvil si, že mi nechají dovézt slona, párek lvů a stádo zeber, a dokonce i camelopardy. To jsou kříženci velblouda a levharta. Zvířata velká jako dům, s neuvěřitelně dlouhým krkem i nohama.“

Perkins nevypadal, že by to na něj udělalo dojem.

„A ty si myslíš, že ti to bude dlouhodobě vynášet?“

„Samozřejmě. Lidé jsou zvědaví, a když jim budeme mít co nabídnout… Budou jezdit i zdaleka, budou se k nám vracet.“

„K nám? Neřekl jsem, že se k tobě přidám.“

„Alfréde, neblázni. Na tomhle zbohatneme. Netvrď mi, že ti Panoptikum pořád tak vydělává.“

Perkins na to nic neřekl.

„Tak vidíš. Navíc se blíží zima, mrtvé období. Stejně budeš muset zůstat pár měsíců na jednom místě…“

„Přes zimu vystupujeme v některém divadle nebo ve větším muzeu.“

„A platíte nekřesťanský nájem, předpokládám. Já ti udělám cenu… ne, počkej. Nechám tě a ty tvoje zrůdičky bydlet u mě prakticky zadarmo.“

Ada při slově „zrůdičky“ zaryla prsty do dlaní. Higgs se jí nelíbil od samého začátku, ale teď by nejraději vyběhla ze stínů a pořádně ho nakopla.

„Možná bych to mohl zkusit přes zimu, a když to půjde, zůstali bychom déle,“ zvažoval Perkins.

„Tak se mi líbíš,“ rozzářil se Higgs.

Zastavili právě u jednoho z těch lepších hostinců, odkud by Adu vyhodili, sotva by se objevila na prahu. Vývěsní štít s motivem zlaté lilie se tiše pohupoval ve večerním vánku. Higgs vzal za kliku dveří a ulici na okamžik zalila změť hlasů z lokálu. Potom oba s Perkinsem zmizeli uvnitř.

Ada chvilku zůstala stát na místě a uvažovala nad tím, co si právě vyslechla. Vlastně by měla být ráda. Patrně mají na zimu zajištěné teplé místečko, kde budou moct dál vydělávat. To nebylo každý rok samozřejmostí. Někdy prostě jen tak živořili, protože muzea ani varieté o ně v posledních letech opravdu neměla takový zájem jako dřív. Navíc pojedou do Čech, do Adiny domoviny. Higgs v ní ovšem probouzel tak nepříjemné pocity, že by tisíckrát raději mrzla v nějaké zatuchlé ubytovně, bez práce, v nekonečném čekání na jaro.

V chmurných myšlenkách se loudala zpátky k Panoptiku. Na travnatém plácku úplně vzadu za maringotkami zahlédla plápolající oheň, kolem nějž posedávali její druhové. Přemítala, jestli se k nim chce přidat. Jak se blížila, uhodila ji do nosu vůně opékaných párků. V žaludku jí zakručelo. Pak na ni svojí obrovskou rukou zamával Gregor, obr a silák s dobromyslnou tváří, jemuž obvykle nedokázala nic odmítnout. Zamířila tedy za nimi.

Kolem ohně seděla asi polovina členů Panoptika. Ada se vmáčkla na jedno z posledních volných míst na dlouhém polenu, které jim sloužilo jako improvizovaná lavička. Huňatá deka, kterou na ně kdosi položil, příjemně hřála.

Gregor jí hned podal láhev s pálenkou a ona trochu upila, aby ho neurazila. Měla obra ráda, ačkoli mnoho rozumu nepobral. Neuměl ani číst, ani psát, i když ho to jednu dobu zkoušela naučit. Neměl v sobě však typickou zahořklost lidí z Panoptika, právě naopak. Byl společenský a přátelský a ne náhodou se po představení nejčastěji scházeli na jeho popud.

„Přijde Marta?“ zajímal se, zatímco nožem ořezával špici dlouhého prutu, aby na ni vzápětí napíchl další párky. Ada pokrčila rameny. Mysleli si, že jde rovnou z maringotky, a ona je při tom nechala. Nechtěla jim povídat, kde byla a co slyšela.

„Ta stará čarodějnice nemusí být všude,“ ušklíbl se Fritz. V Panoptiku proslul komickými výstupy s Celestýnou, dívkou, která zrovna jako on měřila sotva metr. Většinou představovali zamilovanou dvojici – Fritz dělal rytíře, kterému velká přilbice padala přes oči a nemohl při své výšce vylézt ani na poníka. Celestýna ho povzbuzovala z kartonových hradeb, lomila rukama a zakopávala o příliš dlouhé šaty. Publikum se smálo a jásalo, když se ti dva konečně setkali a stvrdili svou lásku polibkem. Mimo manéž se Fritz s Celestýnou nesnášeli. I tentokrát seděli daleko od sebe, a když se jejich pohledy náhodou střetly, ošklivě se na sebe zamračili.

Teď se ovšem na Fritze mračila i Ada. Nelíbilo se jí, jak mluví o Martě. Omlouvalo ho jen to, že byl takový nerudný mrzout a měl ve zvyku vyjadřovat se nelibě úplně o všem a o všech. Ada ani nechtěla vědět, co v její nepřítomnosti povídá o ní.

„My pro ni skočíme,“ ozval se ochotně Toby Korin a už už vstával.

„Ne!“ zarazil ho příkře jeho bratr Anton. „Teď jím.“

„Ale no tak,“ zkoušel to Toby. „Marta už musí mít taky hlad.“

Vyškrábal se na nohy, ale jeho bratr sebou cukl a Toby spadl zpátky na zem.

I tomu by se publikum smálo. Adě to připadalo spíš k pláči. Tihle dva se taky nenáviděli, na rozdíl od Fritze a Celestýny si však od sebe nemohli odsednout. Byli srostlí boky, měli čtyři nohy, ale jen dvě ruce. Zatímco Anton vypadal docela obyčejně a mohl být i poměrně pohledným mladíkem, Toby byl nepřirozeně zakrslý a pokroucený. Anton měl pocit, že mu jeho důstojnější vzhled dává právo o všem rozhodovat. Ani tentokrát nezbylo jeho bratrovi nic jiného než poslechnout.

V tu chvíli se ze tmy vynořila Martina postava, shrbená stářím, a přesto sebejistá. Na rozdíl od ostatních nikdy netrpěla žádným znetvořením, jezdila s Panoptikem prostě proto, že uměla věštit z karet. Nebo to aspoň tvrdila. Ani ona nebyla zahořklá, neměla k tomu důvod.

„Tak co, nechali jste mi taky něco?“ optala se.

„Proč bysme měli?“ odfrkl si Fritz.

„Serafina dávno všechno sežrala,“ přisadil si Anton. Serafina mu věnovala přezíravý pohled. Byla to extrémně obézní žena, a právě proto se na ni publikum chodilo koukat. Ona sama žila v přesvědčení, že je umělkyně. I mimo představení nosila na tváři neuvěřitelnou vrstvu líčidel, a kdykoli něco vyprávěla, okázale přitom gestikulovala svýma odulýma rukama. Když chtěla, dokázala být docela přátelská – vlastnila sbírku laciných románů a bez řečí je půjčovala každému, kdo si řekl, což byla nejčastěji Ada. Uměla být ale zrovna tak protivná, zvlášť když měla hlad nebo když si ji někdo příliš dobíral. Teď jen trochu uraženě pohodila hlavou a dál si Antona nevšímala.

„Jasně, že jsme ti nechali,“ obrátil se Gregor k Martě. Doširoka se na ni usmál a podal jí párky, které nejspíš původně opékal pro sebe.

„Musela jsem nám ještě vyložit karty. Tady naše Ada měla nějaký neblahý tušení,“ vysvětlovala Marta svůj pozdní příchod.

„A potvrdilo se?“ zeptal se Zachary, muž s tváří tak pokroucenou, že v ní bylo sotva znát lidské rysy.

Marta se zakabonila. „Po pravdě ano. Nemáme zrovna nejlepší vyhlídky.“

„Takže všechno při starém,“ zkonstatoval Anton. Několik lidí se zasmálo, ale Ada zůstávala vážná. Právě teď nejspíš Perkins s Higgsem domlouvají podmínky jejich stěhování. Jedí u toho nejvybranější pokrmy a zapíjí je drahým vínem, zatímco ti, o jejichž budoucnosti rozhodují, žvýkají laciné párky a okoralý chléb. Tiše si povzdychla.

Kdosi spustil na harmoniku a pár hlasů začalo zpívat, falešně, ale o to procítěněji. Láhev pálenky kolovala z ruky do ruky. Ada ji většinou posílala dál. Nechtěla pít, alkohol jí nikdy nedělal dobře. Sledovala své druhy – jejich nevšední vzhled, atypické proporce, více či méně znetvořená těla i tváře. Někde uvnitř každého z nich dlela duše plačící teskněji než harmonika, jejíž smutná melodie se jim vznášela nad hlavami. Co s nimi bude v tomto nejistém světě?

2 

Auto se kodrcalo po rozbité asfaltce, která podle navigace neměla ani existovat. Ben se rozhlížel na všechny strany, aby neminul příslušnou odbočku. Konečně zahlédl prašnou cestu mizející mezi řídkými stromy. Zahnul na ni a ještě víc zpomalil, jel teď sotva krokem. Nebýt Michalových podrobných pokynů, nikdy by toto místo nenašel.

Po deseti minutách jízdy cesta náhle končila. Tyčila se před ní vysoká kamenná zeď táhnoucí se do dálky na obě strany. Přes její okraj se draly šlahouny propletených křovisek i větve příliš rozkošatělých stromů. Zdálo se, že za zdí panuje hotová džungle.

Kousek od cesty, po níž Ben přijel, stála ledabyle tři auta – policejní dodávka, Michalova stará služební škodovka a naleštěné černé BMW. Ben zaparkoval vedle něj a vystoupil. Kriticky si prohlédl objekt před sebou. Věděl, že tu před téměř sto třiceti lety sídlil jakýsi soukromý zoologický park. Po jeho uzavření však místo zůstalo opuštěné. Až doteď.

Vydal se podél zdi k vysoké bráně z tlustého mřížoví rezavého léty. Cedule visící vedle ní byla zrovna tak zrezivělá, a tudíž naprosto nečitelná. Ben zkusil vzít za kliku, ale brána se ani nepohnula. Vytáhl proto mobil a vytočil Michalovo číslo. Strojový hlas mu oznámil, že volaný účastník je nedostupný. Rozhlédl se kolem. Zblízka viděl, že je zeď na několika místech pobořená – možná by se mu podařilo dostat se tudy dovnitř. Vzápětí tu dětinskou myšlenku zahnal a vyhledal v seznamu kontaktů číslo na správce, které si tam předchozího dne prozřetelně uložil.

Telefon vyzváněl dlouho, ale nakonec se na druhé straně přece jen ozval bodrý hlas, který křičel víc, než bylo nutné. Ben se sotva stihl představit a jeho protějšek už mu skočil do řeči, aby mu sdělil, že mu samozřejmě doběhne otevřít.

Za pár minut se za mřížovím skutečně objevil malý podsaditý muž s červenými tvářemi a upoceným čelem. Chvilku chřestil svazkem klíčů a pak se brána s žalostným zavrzáním otevřela. Na první pohled za ní Ben neviděl nic než nekonečné temně zelené moře divoce rostoucí vegetace.

„Moc vás tady vítám, mladý pane. Já jsem nějakej Mareš. Tonda Mareš,“ představil se muž a natáhl k němu ruku.

„Benedikt Knesl. Těší mě.“

„Tak pojďte. Pan Sedlák už vás netrpělivě očekává.“

„Ale nedá se mu dovolat,“ namítl Ben.

Mareš mávl rukou. „Tady je všude hrozně mizernej signál. A oni jsou zrovna ve sklepě u toho nálezu.“ Poslední slovo zašeptal a v očích mu přitom zableskly jiskřičky špatně skrývaného vzrušení.

Společně prošli bránou do parku. Hned za ní se rozpadala malá bouda, která dřív nejspíš sloužila jako pokladna. Dál se rozprostíral bujný porost, jímž vedla jediná široká cesta. Mezi stromy čněly zrezivělé mříže klecí, které kdysi obývala exotická zvířata. Teď však byly prázdné, zarostlé a zpustlé.

„Jak dlouho tu děláte správce?“ zeptal se Ben svého průvodce, zatímco kráčel po jeho boku.

„No, správce…“ Mareš se trochu uchechtl. „Klíče odtud měl už můj praděda a postupně jsem je vyfasoval já. Ale nikdo sem celý léta nechodil, nikoho to tady nezajímalo. Takže o nějakým správcování nemůže být řeč. Až teď, když to tu koupil pan Poláček, tady je každou chvilku někdo.“ Ben věděl, že Poláček je podnikatel, který objekt objevil čirou náhodou a rozhodl se jej koupit a následně přebudovat na sklady jakéhosi internetového obchodu. Sotva však práce započaly, vyskytla se nenadálá komplikace.

„Je to docela nadělení,“ deklamoval Mareš, jako by Benovi četl myšlenky. „Pan Poláček je z toho celej nešťastnej. To víte, vrazil do toho už dost peněz a chtěl to tu mít rychle v cajku. A teď se mu tady motají policajti. Někteří jsou pěkně nerudní. Ne tak sympatičtí jako vy.“

„Já ale nejsem od policie,“ usmál se Ben. „Já jsem historik.“

„Jo, vlastně!“ Mareš se plácl do čela. „Pan Sedlák něco takovýho říkal. Ale prý s nima hodně spolupracujete.“

To bylo poněkud nadsazené tvrzení. Ben pomáhal Michalovi zatím jen jednou, na starém odloženém případu, v němž se zčistajasna vynořila nová fakta. Ačkoli se předpokládalo, že vrah je dávno po smrti, měla policie stále k dispozici jeho DNA, která mohla po letech projít patřičnou analýzou. Ben se tehdy věnoval teoretické práci v oboru genealogie a nabídl Michalovi, svému někdejšímu spolužákovi z gymnázia, pomoc. Hledal ve starých matrikách i archivech, sestavoval rodokmeny a nakonec se mu podařilo vytipovat dva možné pachatele. Policie nechala jejich těla exhumovat – a skutečně našla u jednoho z nich shodu.

Bena ta práce docela nadchla, takže když mu Michal před dvěma dny zavolal, že by pro něj mohl mít něco dalšího, neváhal. A to i přesto, že měl jen velmi vágní představu, o co tentokrát půjde. Semestr na univerzitě, kde během roku působil, ovšem právě dospěl ke konci a on neměl přes léto beztak co dělat.

Jak tak šli, vynořila se před nimi šedivá střecha velké budovy a o kus dál ohromná skleněná kopule.

„To býval skleník,“ vysvětloval Mareš, když si všiml, kam se Ben dívá. „Pak je tu taky něco jako pódium i s hledištěm,“ mávl rukou opačným směrem.

„Pódium?“ podivil se Ben.

Mareš pokrčil rameny. „Ten bohatej blázen, kterej to tu kdysi vlastnil, tady měl bůhvíco. Zvířata, kytky a nějakej cirkus. Všichni lidi bydleli tady.“ Ukázal na budovu, před níž právě stanuli.

Se svými třemi patry musela svého času působit majestátně, teď však vypadala zbídačeně a zanedbaně. Ze zašedlé fasády vystupovaly ornamenty zobrazující květinové motivy. Obtáčely se kolem špinavých oken, která Benovi připadala jako dávno vyhaslé oči. Ke vchodu stoupalo široké schodiště. Po obou stranách masivních dveří se tyčily dvě ohromné sochy. Horními částmi těl připomínaly ženy, ale místo nohou měly hadí ocasy, které se vinuly jako zábradlí až k úpatí schodiště. Ben hádal, že mají zobrazovat mytické tvory zvané echidny.

Vystoupali po schodech vzhůru právě ve chvíli, kdy se dveře otevřely dokořán. Stál v nich Michal Sedlák a jako obvykle se usmíval od ucha k uchu. Stejně jako Benovi, i jemu bylo pětatřicet. Byl vysoký a svalnatý, s nazrzlými vlasy a věčně uličnickým výrazem v obličeji.

„Konečně seš tady!“ řekl zvesela. „Už jsem myslel, že tu naši krasavici odvezeme bez tebe. Ale pozdržel jsem to. Chci, abys všechno viděl, jak jsme to našli. Pane Mareši, doufám, že jste panu doktorovi moc neprozradil. Abysme ho trochu překvapili.“

Mareš vypadal zmateně. „Vy jste doktor?“ obrátil se vyjeveně na Bena. „Myslel jsem, že jste historik.“

„Jsem doktor historie,“ usmál se Ben.

Mareš nakrabatil čelo a potom přikývl, i když se pořád tvářil nechápavě.

„Tak pojďte, pojďte,“ pobízel je netrpělivě Michal a uvolnil jim průchod, aby mohli vejít dovnitř.

Ocitli se v rozlehlé vstupní hale, z níž vedly dvě široké chodby, každá na jednu stranu. Přímo před nimi stoupalo do vyšších pater ohromné schodiště lemované ozdobným zábradlím. Podlahu pokrývala vrstva prachu narušená změtí stop, jež tu zanechala asi desítka lidí – policistů v uniformách i v civilu a několika dalších osob, které měly s celým incidentem co do činění. Ben zahlédl nesympatického čtyřicátníka s kraťounce střiženými vlasy, jak nasupeně diskutuje s jedním policistou, a domyslel si, že je to určitě Poláček, nový majitel pozemku, který během jediného dne dočasně přišel o své velkolepé plány. Michal je vedl podél schodiště, za nímž se krčily nenápadné dveře. Na podlaze u zdi leželo několik velkých svítilen. Michal jednu z nich podal Benovi.

„Dole není elektřina,“ vysvětlil. Pak dveře otevřel a odhalil tak úzké schody klesající do sklepních prostor.

„Já vám posvítím,“ nabízel se přeochotně Mareš a vytáhl z kapsy vlastní baterku, prastarý kovový model, do nějž musel několikrát praštit dlaní, než se konečně rozzářil. Michal se vydal do sklepa jako první a oba muži jej následovali, zatímco kužely světel poskakovaly po vlhkých kamenných zdech. Chodba, ve které stanuli, se větvila na nespočet dalších odboček. Vypadalo to tu jako nějaké šílené podzemní bludiště.

„Nemusíte chodit s námi, pane Mareši,“ otočil se Michal na správce.

Mareš ovšem zamumlal, že mu to nedělá problém a že je rád doprovodí. Zdálo se, že jak on, tak Michal hoří nedočkavostí, aby Benovi předvedli zlatý hřeb tohoto ztraceného světa.

Vydali se jednou z chodeb a Ben se snažil nahlížet do pootevřených dveří, které míjeli. Nepodařilo se mu však zahlédnout mnoho. „Co je v těch místnostech?“ optal se.

„Některý jsou prázdný, v jiných jsou akorát starý krámy,“ vysvětloval Mareš. „Jedna určitě sloužila jako spíž – našli jsme v ní kupu plesnivých zavařenin, a dokonce i láhve s vínem. Ty si pan Poláček odnesl.“

„Domluvil jsem ti, že to tu budeš mít plně k dispozici,“ řekl Michal. „My už jsme tu v podstatě skončili. Ten případ je nejspíš promlčený a pravděpodobně se po nějaké době odloží. Ale vyhádal jsem ti u šéfa celé léto – takže na tom můžeš pracovat a třeba něco zjistíš.“

Ben pocítil drobné vzrušení. Věděl, že většina jeho známých by za dokonale strávené léto považovala pobyt v hotýlku někde na riviéře, ale pro něj byl takovým rájem na zemi starý zatuchlý dům skrývající dávná tajemství. Zahnuli do další z chodeb, která, jak se záhy ukázalo, končila jedinými dveřmi. Za nimi se nacházela rozlehlá místnost, jíž dominoval velký psací stůl uprostřed. U zdi stála masivní skříň, velký lodní kufr a staré křeslo prožrané od molů. Mezi obyčejným nábytkem se vyjímala pěkná vyřezávaná komoda na nízkých nožkách, kterou zřejmě někdo odsunul od stěny.

„Poláček si najal nějaké lidi, aby mu ty krámy vyvezli,“ spustil Michal a Benovo srdce historika tiše zaúpělo. Zrovna z komody by se po zrestaurování mohl vyloupnout poměrně pěkný kousek. „Začali právě tady ve sklepě, protože místnosti tu byly odemčené…“

„Odvezli zatím jen dvě skříňky. Stály tady u stěny,“ skočil mu do řeči Mareš. „Prý je prodali někde do bazaru. Pan Poláček jim to dovolil. Byly na nich takový bytelný zámky, ty se musely přeřezat. Vevnitř jsme našli nějaký starý dopisy, sám jsem se na ně díval, ale všechny byly napsaný cizíma jazykama.“

„Pak chtěli odvézt tuhle komodu,“ chopil se slova opět Michal. „A když ji odsunuli odtud z rohu… podívej se sám.“

Ben si posvítil do nejzazšího kouta místnosti. V podlaze se rýsoval zrezivělý poklop. Sklonil se k němu a otevřel jej. Na první pohled pod ním zela jen černá díra. Při bližším prozkoumání však rozpoznal řadu příkrých stupňů vedoucích kamsi do temnoty. Cítil, jak se mu zrychlil tep. Michal mu kývnutím naznačil, aby se pustil dolů. Ben se tedy protáhl otvorem a začal sestupovat jako po žebříku. Přidržoval se jen jednou rukou, ve druhé držel svítilnu. Mareš mu aktivně shora svítil tou svojí, takže ho nepříjemně oslepoval. Netrvalo to však dlouho a Ben stanul na pevné zemi. Ocitl se v malinkém prostoru, jediné místnůstce vybudované několik metrů pod sklepem. Vprostřed stála nízká, ale dlouhá dřevěná bedna.

Oba jeho druhové se mu za okamžik objevili po boku. Po očku Bena sledovali, zvědaví na jeho reakci. Od Michala už samozřejmě něco málo věděl, rozhodně ale nečekal tajnou místnost ve sklepení.

„Ta bedna je pravděpodobně z přelomu devatenáctého a dvacátého století. Tedy z doby, kdy tu fungoval ten park,“ vysvětloval Michal. „Nahoře jich je víc. Nejspíš v nich skladovali krmivo pro zvířata.“

„V téhle ale granule nebudou, co?“ hádal Ben. Michal se zasmál. „Jen si ji otevři,“ pobídl ho.

Ben trochu váhavě nadzdvihl víko a srdce se mu divoce rozbušilo. Uvnitř ležela drobná kostra vysušená časem. Uprostřed čela jí zela malá černá díra. Ben se otřásl.

„Někdo ho zastřelil?“ zeptal se trochu zbytečně.

„Nebo ji,“ opravil ho Michal. „Tipuju, že je to spíš ženská. Nebo drobnější chlap. Odvezeme ji našim antropologům a ti nám řeknou víc.“

„Co je tohle?“ Ben se naklonil nad bednu. Pod kostnatými prsty pravé ruky se cosi zlatě zablýsklo.

„Hodinky. Klidně se koukni.“ Michal podal Benovi rukavici.

Ben opatrně nadzdvihl kostnatou ruku a vytáhl odtud předmět, který na první pohled vypadal spíš jako medailon na řetízku.

„Určitě je to pravé zlato,“ rozumoval Mareš. „Kousněte do toho, tak se to zjistí. Jestli je to dost tvrdé.“

„Měkké,“ opravil ho Ben. „A nemám nejmenší zájem kousat do něčeho, co leželo v bedně s mrtvolou.“

Přejížděl palcem po šperku, než našel otevírání. Víčko nadskočilo a odhalilo hodinky skryté uvnitř. Jejich ručičky se dávno zastavily, ukazovaly teď tři čtvrtě na tři. Na vnitřní straně víčka objevil vyryté ozdobné iniciály AP. Vytáhl telefon a udělal si pár snímků. Pak si od něj Michal hodinky převzal. Ještě chvilku prohlíželi kostru a potom se všichni tři vrátili zase nahoru.

„Nejsem si jistý, jestli vám v tomto případě dokážu pomoct,“ přiznal Ben, když vyšli ze sklepa zpátky do vstupní haly.

„S tím si nedělej starosti,“ mávl Michal rukou. „Ono to už nespěchá. Jakmile nám potvrdí stáří té kostry, bude celý případ passé. Ale i tak jsem měl dojem, že by tě to jako historika mohlo zajímat. Zkus zjistit něco o tom parku, mrkni do archivů. Nahoře jsou místnosti, ve kterých zůstal moc pěknej původní nábytek i spousta předmětů, třeba tam něco objevíš. Všechny dveře už by měly být pootvírané, Poláček si na to najal zámečníka.“

„A nebude mu vadit, že se v těch věcech hrabu? Vždyť mu to tu všechno patří.“ Ben trochu ztišil hlas, ačkoli majitele nebylo nikde vidět.

„To sice jo, ale dokud mu nedáme zelenou, nemůže tady nic dělat,“ podotkl Michal trochu škodolibě a gestikuloval přitom na své kolegy, že už můžou bednu ze sklepa vyzvednout. „Já pojedu. Zavolám ti, hned jak budu něco vědět, ale upozorňuju, že toho teď máme až nad hlavu. Snad budu mít čas se sem někdy zastavit.“

„Sliboval jsi mi tu ubytování,“ připomněl mu Ben.

„No jasně. Domluvil jsem ti to u pana Mareše ve vedlejší vesnici.“

„U Mareše?“ Benovi se ta představa nijak zvlášť nezamlouvala.

„Neboj. Jeho rodina má v podkroví apartmá, které běžně pronajímá výletníkům. Budeš tam mít pokoj, kuchyňku i koupelnu. A pro Kláru se tam taky něco najde,“ dodal významně. „Kdy že má přijet?“

Ben zamumlal, že pozítří. Neměl ze svojí asistentky ani trochu radost. Byla to studentka historie a bohužel taky dcera vedoucího katedry, která dosud marně bojovala s dokončením bakalářského studia. Chyběla jí potřebná praxe, na kterou se přihlásila už dvakrát, ale jelikož na ni spíš nedocházela, nedostala potřebný zápočet. Když se Ben před jejím otcem docela nevinně zmínil o svých plánech na léto, nečekal, že se jeho nadřízený chytí příležitosti. Vmžiku Bena přesvědčil, aby si vzal Kláru na starost jako praktikantku, a ona si tak konečně splnila studijní povinnosti a mohla ke státnicím.

„Ty se tváříš, jako bys ji neměl rád,“ podivil se Michal.

„Je to protekční holka. O obor nemá zájem.“

„Ale je to kus!“ Michal Kláru zahlédl, když jednou Bena navštívil na univerzitě, a okamžitě ho zaujala.

Ben proti tomu tvrzení nemohl nic namítnout. Klára skutečně byla velmi pěkná a moc dobře si to uvědomovala. Působila nicméně poněkud namyšleně a dominantně a to se mu nezamlouvalo.

Ze sklepa se vynořili policisté nesoucí bednu. Kolem nich pobíhal Mareš, otvíral a zavíral dveře a pořád ještě svítil baterkou, která tady nahoře nebyla k ničemu.

O dvacet minut později se Michal s Benem rozloučil před bránou parku a vydal se svojí škodovkou za policejní dodávkou, která už se šinula prašnou cestou pryč. BMW, patřící nejspíš Poláčkovi, taky zmizelo, takže Benův vlastní vůz osaměl.

„Ukážete mi, kde budu bydlet?“ obrátil se na Mareše. Ten ochotně přikývl. S největší pečlivostí zamknul bránu. „Bydlíme v Hanušově, je to odtud kousek. Ale kdybyste někdy šel pěšky, musíte po silnici. Dá se tam dojít i touhle pěšinou, ale to bych vám nedoporučoval.“

Ukázal na úzkou cestičku, která ubíhala podél zdi parku a jíž si Ben předtím nevšiml.

„Proč ne?“ zeptal se.

„Vy mi to asi nebudete věřit, ale na té cestě straší.“ Ben se rozesmál, ale vzápětí naoko zvážněl. „Nepovídejte!“

„U nás ve vsi se o parku vykládají takový pověry,“ vyprávěl Mareš, zatímco usedal vedle Bena na místo spolujezdce.

„To mě zajímá.“ Ben otočil klíčkem v zapalování a loudavě se rozjel po nerovné cestě.

„Nechtěl jsem vám to říkat hned, abych vás třeba nevyděsil. Ale s lidma, co v parku pracovali, se prý zacházelo dost špatně. Některý dokonce zabili. To se traduje léta letoucí. Takže ta kostra nás nikoho zas tak nepřekvapila.“

Ben zatím neměl čas vyhledat si o parku prakticky žádné informace, takže mohl sotva posoudit věrohodnost Marešových slov.

„Ta pěšina, co jsem vám ukazoval, spojuje Hanušov se sousední vesnicí, s Obůrkami,“ pokračoval Mareš a zjevně ho těšilo, že má zaujatého posluchače. „Je to nejrychlejší pěší cesta, když se potřebujete dostat z jedné vsi do druhé, ale místní ji moc nevyužívají. Kolem zdi parku totiž obchází duše těch zavražděných. Vypadají prý jako průsvitný přízraky. Nebo jako temný stíny. On každej říká něco trochu jinýho.“

„A znáte někoho, kdo je doopravdy viděl?“ ptal se Ben a snažil se předstírat, že bere správcovo vyprávění naprosto vážně.

Mareš přikývl. „Hned několik lidí. Pravda ale je, že nám v Hanušově před pár rokama zrušili hospodu. Takže chodíme do tý v Obůrkách. A když se pak chlapi v noci vrací domů… no, nejsou úplně střízliví. Tady doprava.“

Ben poslušně zahnul na širší asfaltovou silnici, po které předtím přijel.

„Ale pozor,“ zdvihl Mareš varovně prst. „Jednou tam viděl ducha i Franta Pláteník a ten nepije už víc jak deset let, poněvadž mu to doktor zakázal. Jezdí tamtudy na kole do práce a jednoho rána se mu na cestě zjevila divná průsvitná postava.“

Ben chápavě přikyvoval. Doufal, že bude mít příležitost pořádně si s místními popovídat a že se od nich dozví i něco víc než pochybné duchařské historky.

Zanedlouho vjeli do vesnice. Sestávala z malých domků poslušně poskládaných kolem návsi, na níž se nacházel jediný obchod, kostelík a otlučená hasičská zbrojnice. O kus dál chátrala budova někdejší hospody.

Marešovi bydleli na opačné straně vsi, v poměrně velkém domě s rozlehlým dvorem, kde Ben zaparkoval auto hned vedle malého traktůrku. Paní Marešová ho přivítala s širokým úsměvem a talířem povidlových buchet. Zavedla ho do podkroví, kam se chodilo samostatným vchodem právě ze dvora.

„Zařídili jsme to tady původně pro syny,“ vysvětlovala. „Ale oba šli radši do města. Tak to teď pronajímáme.“ V podkroví se nacházely dvě ložnice, malá kuchyňka i koupelna, přesně jak sliboval Michal. Vybavení bylo spíš levnější, ale všechno pěkně upravené a čisté. Ben měl pocit, že to není o nic horší než jeho vlastní byt, který měl zařízený v poměrně spartánském stylu.

„Dá se tu vařit, ale když si malinko připlatíte, můžete k nám chodit na snídaně,“ lákala Marešová a podstrčila Benovi další buchtu jako ukázku svého pekařského umění.

Poděkoval a slíbil, že o tom bude uvažovat. Pak se vydal zpátky k autu pro věci. Svého rozhodnutí strávit léto tímto nevšedním způsobem zatím nelitoval. Líbila se mu zdejší vesnička i opuštěný park. Nemohl se dočkat, až se ponoří do jeho tajemství a pokusí se odhalit, komu patří nalezené ostatky a kdo má jeho smrt na svědomí.

3 

Když Ada druhý den ráno vyšla z maringotky, ovanul ji studený vzduch vonící podzimem. Sluneční paprsky si jen ztěžka draly cestu skrze šedivě zamračenou oblohu. Už to nebude dlouho trvat a přijde zima.

S lavorem v podpaží se vydala mezi probouzejícími se maringotkami pro vodu. Sotva vnímala okolí, utopená v chmurných myšlenkách na nejistou budoucnost. Proto sebou překvapeně trhla, když na ni znenadání kdosi promluvil.

„Dobré ráno,“ zatrylkoval ten jasný hlásek.

Otočila se po něm. Patřil Nataši, hadí ženě. Stála v nepřirozené poloze, elegantně prohnutá v zádech, s hlavou kdesi u kotníků. Tak se procvičovala každé ráno. Teď se narovnala a ladným pohybem si z tváře odhrnula záplavu dlouhých kudrnatých vlasů barvy medu. Mile se na Adu usmívala.

„Dobré,“ zabručela Ada v odpověď. Neměla Natašu ráda. Nikdo neměl. Přitom jim nic zlého neudělala. Její jediný prohřešek spočíval v tom, že se narodila krásná. Každým svým pohybem, gestem a sladkým úsměvem dávala osazenstvu Panoptika nechtíc najevo, jak strašně jsou proti ní oškliví. Perkins si vždycky dával záležet, aby s nimi nějaká taková mladinká kráska jezdila – tanečnice, akrobatka nebo, jako v případě Nataši, hadí žena. Pro potěchu publika a jeho vlastní. Když ho omrzela, vyhodil ji a našel si jinou. Nataša s nimi jezdila už dva roky a Ada tušila, že její čas brzy pomine.

Teď se však hadí žena bezstarostně optala, jak se Adě spalo a jak se těší na nadcházející představení. Vypadalo to, že si chce za každou cenu povídat, o což ovšem Ada ani v nejmenším nestála. Jen cosi zamumlala a rychle se otočila k odchodu. Málem přitom vrazila do Perkinse, který se vynořil zpoza rohu. Chladně se na ni usmál, ale když spatřil Natašu, v očích mu zablýsklo upřímným potěšením. Vedle něj stál Higgs. Prohlížel si Adu se směsicí zaujetí a odporu. Přestože byla na takové pohledy dávno zvyklá, přeběhl jí po zádech mráz.

„To je naše vousatá žena, Ada,“ vysvětloval Perkins.

„A tohle Nataša, o té jsem ti vyprávěl včera,“ mrkl na Higgse. „Toto je můj dobrý přítel, Leopold Higgs.“

Nataša přicupitala blíž, natáhla k Higgsovi drobnou ručku a nechala si ji políbit.

„Všichni mi říkají jenom Higgs,“ řekl a provrtával Natašu slizkým pohledem. Buď si toho nevšimla, nebo jí to nevadilo. Pak se otočila k Perkinsovi.

„Fredy, včera jsi mi slíbil, že půjdeme na večeři,“ přivinula se k němu jako lísající se kočka a zamrkala dlouhými řasami.

Jednou rukou ji objal kolem útlého pasu, druhou jí letmo upravil barevnou brož ve tvaru páva, kterou měla připnutou na hrudi. „Včera jsem měl jiné záležitosti,“ usmál se.

„Tak dneska?“ dožadovala se. „Říkal jsi, že půjdeme k Bílé labuti.“

Higgs hvízdl. „To je ale nejdražší podnik ve městě. Vidím, že slečna má vkus.“

„Dneska to taky nepůjde,“ zavrtěl hlavou Perkins. Ada viděla, že mu Natašino naléhání není zrovna po chuti.

„Budeme mít velkou poradu. Možná zítra.“

Nataša se zatvářila zklamaně, ale Perkins už ji pustil, kývl na Higgse a společně odcházeli k principálově maringotce.

„Velkou poradu?“ opakovala Nataša a bezděčně si vyhodila jednu nohu kamsi za krk. Na čele se jí objevila zamyšlená vráska. „O čem to zas bude?“

Byla to řečnická otázka a Ada ji proto nechala bez odpovědi. Zhluboka si povzdechla, nechala Natašu jejím podivným cvikům a odebrala se pryč.

* * * 

Hráli jedno představení odpoledne a jedno večer. Neznamenalo to ovšem, že by měli po zbytek dne volno. Takovou ztrátu času a peněz by Perkins nikdy nepřipustil. Proto nechával do Panoptika přicházet návštěvníky téměř celý den. Účinkující na ně čekali před šapitó a za drobný peníz předváděli, co umí. Perkins je nadšeně představoval a lákal diváky na odpolední a večerní show. V patách mu chodila jeho matka, podmračená stará dáma, která se v podniku starala o finance, a strkala lidem pod nos kasičku na mince.

Ada přešlapovala kousek od vchodu do stanu a třásla se zimou. Vínově fialové šaty, které si musela pro tuto příležitost obléknout, se do podzimního počasí příliš nehodily. Diskutovat o tom s Perkinsem ovšem nemělo smysl. Měl svoji vlastní představu o všem, co se vystupování týkalo – od scény přes text i hudbu až po kostýmy. Sám sebe považoval za umělce, stejně jako za podnikatele. Jakékoli námitky ze strany jeho svěřenců tvrdě narážely na jeho ego. Přesto si teď Ada říkala, že si měla přes ramena přehodit alespoň pléd, ať už se to principálovi líbí, nebo ne. Většinu lidí stejně zajímal jen její obličej.

Zrovna když nad tím přemýšlela, vynořil se odkudsi chlápek v laciném kostkovaném obleku, s nevkusnou čapkou a přidrzlým výrazem ve tváři. Jakmile Adu spatřil, vykulil oči.

„Vsadím se, že nejsou pravý,“ zařehtal se při pohledu na její vousy.

„Jsou, pane,“ odpověděla poslušně a donutila se usmát.

„To není možný!“ Chlap se mimoděk tahal za svoji vlastní, vypelichanou bradku.

U ucha mu zachřestila kovová kasička. Perkinsova matka nenechala bez placení proklouznout nikoho. Říkalo se, že miluje peníze ještě víc než její syn. Málo je ale utrácela, takže chodila léta ve stejném oblečení a veškeré vybavení její maringotky bylo staré a omšelé.

„Zaplať a můžeš si i sáhnout,“ zahudrovala na návštěvníka. Na rozdíl od principála si na nic nehrála, žádné neupřímné úsměvy ani pochlebování.

Muž vytáhl z kapsy drobnou minci, hodil ji do otvoru v kasičce a trochu štítivě zatáhl Adu za vousy. Pak se znovu rozřehtal. „Fakt jsou pravý!“

„Za dvě koruny ji můžeš políbit,“ navrhla mu Perkinsová.

Ada vždycky doufala, že na to nepřistoupí. Většinou marně. I tenhle chlápek už hledal po kapsách další mince. S cinkotem dopadly do pokladničky. Muž přistoupil blíž a pobaveně si Adu prohlížel. Stála tam a útrpně čekala.

„A za kolik bych si ji mohl odvést někam do soukromí?“ zeptal se zničehonic.

Ada se zamračila.

„Na to bys neměl, chlapečku,“ ušklíbla se Perkinsová.

„Hele, já mám peněz dost.“ Zalovil v kapse vesty a vytáhl pomačkanou bankovku.

Perkinsově matce zasvitlo v očích a Adě se zhoupl žaludek. To už se k nim však přihnal Perkins, který do té doby halasně povzbuzoval Gregora zvedajícího ohromnou činku.

„Co je to tady?“ optal se mírně a ostražitě zíral na bankovku v návštěvníkově ruce. V dopoledních hodinách obvykle vydělávali jen drobné.

„Myslel jsem, že bych si ji vzal někam stranou,“ kývl muž k Adě.

Perkinsův výraz se vmžiku proměnil. Úsměv byl ten tam a v uhrančivých očích mu zlostně zablýsklo. „Tohle není bordel!“ uhodil na muže, který leknutím o krok ustoupil. „Já provozuju slušný podnik. Dělám show! Dej jí pusu a vypadni!“

Muž si netroufal protestovat. Vlípl Adě letmý polibek, sotva jej přes vousy cítila, a uraženě odkráčel. Zmuchlanou bankovku přitom pořád třímal v ruce.

„Pitomče, tolik peněz,“ obořila se na syna Perkinsová.

„Já bych mu to klidně dovolila, když…“

„Ty tady o ničem nerozhoduješ, matko!“ skočil jí Perkins do řeči. „Koukej dělat svou práci. Marta vykládá karty holce, která ještě nezaplatila.“

Perkinsová na to cosi zabrblala, ale poslušně se odšourala k Martině stolečku, kde se tísnila skupinka sotva patnáctiletých děvčat.

„No…“ řekl Perkins a trochu rozpačitě na Adu koukal. „Tak hezky dál pracuj.“

Chtěla mu poděkovat, ale nějak jí ta slova nešla přes pusu. Cítila se trapně. Naštěstí se k nim v tu chvíli přichomýtl manželský pár s asi pětiletým chlapcem v závěsu.

„Jen přistupte blíž a pohleďte,“ usmál se na ně Perkins. „Naše vousatá žena, dozajista nejvousatější v celé Evropě.“

Manželé na Adu hleděli, jako by nevěděli, zda se mají tvářit soucitně, nebo se opovržlivě ošívat. Jejich synek překvapením kulil oči. Ada nasadila svůj povinný úsměv. Všechno bylo zpátky v zajetých kolejích.

* * * 

„Toto je můj dobrý přítel, Leopold Higgs.“

Ada už tu větu slyšela toho dne podruhé. Tentokrát ji ovšem slyšeli i všichni ostatní. Večerní představení skončilo a Perkins je nahnal zpátky do šapitó. Seděli rozesetí v hledišti, zatímco principál s Higgsem stáli vprostřed manéže.

„Higgs pro nás má zajímavou nabídku,“ pokračoval Perkins a pokynul svému příteli.

Ten si je všechny změřil svýma přimhouřenýma očima. Pak si odkašlal a suverénně spustil. Přednesl jim v podstatě totéž, co si Ada vyslechla předchozího večera. Chce v Čechách zřídit zábavní park – menažerii, botanickou zahradu a panoptikum, všechno na jednom stálém místě. „Nikam byste nemuseli cestovat, představovali byste trvalou atrakci…“

Trvalou atrakci, ušklíbla se Ada v duchu. No, pořád lepší, než když je tituloval zrůdičkami. Rozhlížela se po svých druzích. Některé Higgsova slova zaujala, jiní se mračili. Mnozí si zachovali nečitelné výrazy. Možná už dávno otupěli, udělají prostě, co jim principál přikáže.

„Na nás teď je, abychom se dohodli,“ vzal si slovo Perkins, když Higgs skončil svoji promluvu. „Nechci se rozhodovat, aniž bych znal váš názor. Rozhodně by mě netěšilo, kdyby mi většina z vás odešla, pokud by se vám Higgsův návrh nezamlouval.“

„Kam bysme asi tak šli?“ procedil tiše trpaslík Fritz, který seděl hned za Adou.

„A co bysme tam jako dělali?“ ozval se Anton Korin nahlas.

Perkins mu chtěl odpovědět, ale Higgs ho předběhl.

„V podstatě totéž co tady. Předváděli byste, co umíte, hráli scénky. Měli byste svoje stanoviště všude po parku, takže by se návštěvníci ani chvíli nenudili.“

„Mluvili jsme o pódiu,“ připomněl mu Perkins.

„No ano. Nechal bych v parku postavit pódium, venku i uvnitř, abyste mohli hrát i v zimě.“

„A co by bylo s náma?“ přihlásil se Štefan, statný muž, který šéfoval partě dělníků. Ti měli na starosti především šapitó a kulisy, které pravidelně stavěli a zase bourali. Tato práce by přirozeně odpadla, jakmile by se Panoptikum usadilo na jednom místě.

„Nemusíte mít strach,“ klidnil jej Higgs. „Kolem parku bude spousta práce od jara do zimy. Rozhodně se u mě uživíte.“

Štefan se zatvářil spokojeně.

„A jak to bude s penězma?“ optala se Perkinsova matka.

„Nepřijdete zkrátka. S Alfrédem jsme se domluvili na velmi rozumné ceně za ubytování a stravu. Věřím, že podnik bude mít úspěch a vy si tam za rok vyděláte víc než na cestách.“

„Zatím jsme mluvili o třech měsících,“ opravil ho Perkins. „Zkusíme to přes zimu a uvidíme.“

Higgsovi se to viditelně nezamlouvalo. „Alfréde, tohle ještě zvaž. Smlouva na rok pro vás bude mnohem výhodnější.“

„Neupíšu se k něčemu, o čem nevím, jestli to bude fungovat.“