Vlastimil Vondruška

Smrt šumavského poustevníka

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2024

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-1439-5 (epub)

ISBN 978-80-279-1440-1 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Na polích ještě ležely zbytky sněhu, ale cesta lemovaná kamennými zídkami a zatím ještě skoro holými křovinami byla bez sněhu, jen podmáčená a bahnitá. Byla však zpevněná plochými kameny a na některých místech pletenými hatěmi, aby mohly povozy kupců snadněji projet. Byla vždy pečlivě udržovaná, i teď na konci zimy, protože představovala nejdůležitější cestu z Řezna přes Šumavu do královského města Domažlice a dál do Plzně.

V horách ještě ležely závěje sněhu, cesta přes průsmyk u Brodu nad Lesy, či jak se mu v německých zemích říkalo Furth im Wald, byla však proházená a na nejstrmějším úseku na bavorské straně dokonce posypaná pískem. Už před dvěma týdny tu ožil obvyklý obchodní ruch. Kupci spěchali se svým zbožím do Českého království, protože se blížily svatojiřské jarmarky, na kterých se dalo vždycky slušně prodat.

Pod hradbami biskupského hradu v Týně projela tryskem družina rytířů brodem přes Radbuzu, aniž by se zdržovala odpočinkem v zájezdním hostinci. Do Domažlic zbývala už jen hodina pohodlné jízdy v sedle. V čele houfce cválal mladý ozbrojenec, v ruce třímal kopí a na jeho konci měl upevněnou zástavu českého krále. Na červeném praporci se skvěla černá přemyslovská orlice. Za ním v neuspořádaném hloučku jeli na koních po dvojicích a trojicích rytíři promíšení s příslušníky svých družin.

Skoro až na konci cválal na robustním hnědákovi purkrabí Pražského hradu Johánek z Poděhús a vedle něj správce severních Čech Oldřich z Chlumu. Ten seděl na ryzákovi. Koně a vousy, to byly jediné rozdíly mezi nimi. Jinak byli oba vysocí, urostlí a na sobě měli pláště s erbem českého krále. Johánek z Poděhús se však pečlivě holil, zatímco Oldřich z Chlumu si neméně pečlivě na bradě zastřihoval vousy do módního tvaru, jemuž se říkalo špice. Holil se jen nad rty, které vypadaly sice přísně, ale ve skutečnosti se Oldřich uměl smát. Měl rád život a bavil se, pokud mu to jeho někdy trochu smutné řemeslo vyšetřovatele dovolilo. Nebyl to sice jeho oficiální úřad, ale právě v tomhle řemesle vynikal tak, že ho panovník pověřoval těmi nejsložitějšími a z hlediska dvora nejožehavějšími případy. A udělil mu titul královského prokurátora. Díky jeho pověsti se však na něj v poslední době obraceli i různí šlechtici, protože špatnost si nevybírala a byla všudypřítomná. Boj se zločinem neměl nikdy konec, jak v oné pověsti o bestii, které rytíř sice uťal hlavu, ale hned jí narostla jiná, někdy i dvě.

„Řekneš mi už konečně, proč jsi požádal našeho panovníka, abych tě do Domažlic doprovodil právě já? Budeš jednat o míru s vyslanci bavorského vévody. To je tvé řemeslo. Ale co já s tím?“ vyzvídal už poněkolikáté Oldřich z Chlumu.

„Teď už ti to snad mohu prozradit,“ opáčil Johánek z Poděhús. I on byl znám jako čestný rytíř a velký šprýmař. Teď však hovořil vážně. „Je ti jasné, že potřebuji tvou pomoc. Ne v Domažlicích, tam si samozřejmě poradím sám, ale na Pušperku. Nedávno jsem ten hrad se souhlasem krále Přemysla založil a je už skoro hotový. Ještě jsi tam nebyl, bude se ti líbit. Nedávno se nedaleko mého hradu našlo tělo zavražděného poustevníka Baltazara. Říká se o něm, že to byl svatý muž. Domažlický rychtář samozřejmě vraha nevypátral a mně se to celé nějak nelíbí.“

„Chápu, ale proč jsi mi tohle neřekl hned v Praze?“

„Aby ses z toho nějak nevyvlékl. Znám tě, jsi až nebezpečně chytrý. A po cestě jsem taky mlčel, abys mi nezmizel. Za chvíli jsme v Domažlicích, tam už mi snad neutečeš,“ rozesmál se Johánek z Poděhús dobrosrdečně. Oldřich z Chlumu si jen povzdechl a teatrálně obrátil oči v sloup, aby naznačil, za jak dětinské tohle žertování považuje. Pražský purkrabí byl přítel, spolu bojovali nedávno v královském vojsku ve slavné bitvě u Kressenbrunnu, kde Přemysl porazil na hlavu uherského krále Bélu. Pravda ovšem byla, že by se pokusil téhle cestě vyhnout, pokud by věděl, že jde o vyšetřování mordu.

V tom měl Johánek pravdu.

V poslední době se musel zabývat pořád jen zločiny a na správu severních Čech mu skoro nezbýval čas. A na Ludmilu z Vartemberka, s kterou se nedávno oženil, také ne. To ho ve skrytu duše mrzelo možná ještě víc než pocit, že zanedbává povinnosti bezdězského purkrabího a správce kraje. Ve skutečnosti měl ve svých úředních záležitostech pečlivý pořádek. Vždycky se snažil prospět Českému království, jak jen mohl, protože byl králi vděčný, že mu svěřil tak významný post. A to navzdory tomu, že pocházel z celkem bezvýznamného rodu.

„Takže tvé řeči, že jsem pro jednání s Bavory nezbytný, ty sis vymyslel,“ povzdechl si vyčítavě.

„Ne tak docela. Pokud vím, přátelíš se s Heinrichem z Merzburgu, to je komoří bavorského vévody Jindřicha. Bude to jednání vést.“

„Nepřátelím, setkali jsme se jen jednou. Je přítelem mého švagra Marka z Vartemberka.“

„Tak to jsem asi nějak popletl,“ krčil bezmocně rameny pražský purkrabí, ale přitom se usmíval. „Ale když už jsi tady, byla by škoda, abys zahálel, nemyslíš?“

K tomu se Oldřich z Chlumu nevyjádřil a ne zrovna přívětivě ho požádal, aby mu o tom mordu řekl něco víc.

„Vím jen to, že poustevník byl zabit. Snad ho někdo probodl, ale podrobnosti neznám. Byl jsem v Praze stejně jako ty, pane Oldřichu. Poustevníkovo tělo našel můj zeť Jaroš ze Slivna, jistě ti řekne víc.“

„Pokud však víš tak málo, proč jsi usoudil, že se ti ten mord nezdá a nelíbí? Takových se přece stane do roka hodně. Proč by to měla být záhada, ale hlavně, proč bych ho měl vyšetřovat zrovna já?“

„Byl to svatý muž. Nic neměl, nikomu nepřeložil stéblo přes cestu. Jaký by měl někdo důvod ho zabít?“

„Vždycky se nějaký najde. Nevěřím ti, že tohle je pravý důvod, který tě znepokojil. Chci pravdu!“

Johánek z Poděhús pevně stiskl rty a zkoumavě se podíval přes rameno do tváře svého přítele. Pak zabručel:

„Když ty taky nikomu nevěříš. To je pak těžká věc. Dobrá, povím ti to, i když pro své obavy žádný důkaz nemám. Je to jen přirozená starost. Poustevníci žijí stranou od lidí a nikdo pořádně netuší, co ve skutečnosti dělají. Toulají se v lesích, kde sbírají a suší byliny. Proto lesy znají výtečně. Před více jak dvěma sty lety porazil náš kníže Břetislav císaře Jindřicha, v pořadí třetího toho jména. Bylo to nedaleko odtud, někde u zemské stezky z Domažlic do Bavorska. Hned následujícího roku vytáhl císař Jindřich na nové tažení. Jak bývalo zvykem, Břetislav nechal na cestách udělat záseky a hranice hlídaly jeho houfce.

Jenže císaři pomohl poustevník jménem Günther, po našem Vintíř. Znal i ty nejskrytější stezky přes Šumavu a po jedné takové převedl císařovy houfce do Čech. Protože Břetislavovi hrozilo, že mu císař vpadne do zad, musel se urychleně stáhnout do Prahy a uzavřít mír.“

„Znám tu pověst, i když si nejsem jistý, že to bylo přesně takhle. Kosmas tu věc popisuje trochu nejasně. Jakou to však má souvislost s mordem u tvého Pušperku?“

„To je snad nabíledni. Náš král válčí s bavorským vévodou Jindřichem. Bavoři nám mají co oplácet. Přistoupili na jednání v Domažlicích. Ale co když je to úskok? Co když chtěli použít stejný trik? Podle zvědů se na bavorské straně pohybuje hned několik ozbrojených houfců Bavorů. Poustevník Baltazar je měl provést skrze lesy, aby u nás mohli plenit. To by jim skýtalo v dalším jednání určitou výhodu, aby byly podmínky míru výhodné pro ně.“

„Pouhá spekulace. Navíc málo pravděpodobná.“

„Myslíš? Jaroš našel svědka, který Baltazara pár dní před tím mordem navštívil. Přísahá, že od něj zrovna odcházel nějaký bavorský rytíř.“

„Pokud by měl Bavorům pomáhat, těžko by ho zabili oni. A kdyby se o jeho zradě dozvěděl někdo místní, asi by nemlčel.“

„Logicky máš pravdu, ale přesto si myslím, že je v tom mordu něco záhadného. Práce přesně pro tebe!“

Domažlický hrad stál poblíž Horní brány a nad mohutným opevněním se tyčila štíhlá obranná věž, která jako vztyčený prst varovala útočníky, aby si rozmysleli na hradby zaútočit. Horní brána byla nejhonosnější, protože tudy vjížděl do města panovník.

Když se družina se zástavou českého krále přiblížila k městu, odpojil se Oldřich z Chlumu od pražského purkrabího a zařadil se po bok koně, na němž seděl trochu ležérně jeho pomocník panoš Ota. Byl dospělý mládenec a podle věku už dávno panošem nebyl, ale nějak z tradice se mu tak stále říkalo. I když ho král Přemysl pasoval na rytíře, nakonec mu tak říkal i on.

Ota dával stejně jako mnoho jiných urozených mladíků rád najevo nezájem o to, co podnikali starší rytíři. V jeho případě to však bylo jen zdání, kterým dokázal oklamat okolí, protože pak si svědci nedávali pozor na ústa. Při vyšetřování byl neocenitelným pomocníkem, i když pravda byla, že raději vyslýchal mladé a hezké dívky. Měl u nich vždycky úspěch, protože byl nejen hezký a dobře stavěný, ale na rozdíl od jiných služebníků významných velmožů byl vždycky pečlivě upravený. Zvláště na své světlé vlasy byl pyšný a kadeřil si je podle německé módy. Mohlo to vypadat trochu zženštile, ale panoš Ota mnohokrát dokázal, že meč u pasu nenosí pro ozdobu.

„Konečně vím, proč jedeme do Domažlic,“ řekl mu polohlasem Oldřich z Chlumu.

„Máme asi něco vyšetřit,“ opáčil nevzrušeně.

„To víš, nebo hádáš?“

„To druhé. Ale protože používám logiku, mohu skoro jistě prohlásit, že to i vím.“

„Nefilozofuj! Jde o mord poustevníka Baltazara, prý s pověstí svatého muže. Podle mě úplná banalita, i když se mi Johánek z Poděhús snažil namluvit, že to souvisí s válkou proti Bavorům. Víš sám, jak se bojí panovníka zklamat, aby nepřišel o svůj úřad. Někdo něco viděl nebo zaslechl, a on povolá nás. Kdyby se opravdu něco stalo, aby to nezůstalo na něm.“

„Ale to snad není chyba. Bavoři jsou nevyzpytatelní a je třeba zabránit každému nebezpečí. Sám říkáte, můj pane, že královský úředník má být opatrný, pečlivý a nesmí být líný.“

„Jdi do háje,“ zabručel Oldřich z Chlumu. „Intuice mi říká, že to s jednáním v Domažlicích nesouvisí. Budeme jen ztrácet čas, zatímco doma už zase hrozí válka mezi Vartemberky a pány z Dubé. To, že jsem si vzal Ludmilu, Hynek Berka jen tak nezapomene. Ještě štěstí, že jsem nechal doma Diviše.“

„Pokud jde o šarvátky nebo třeba i válku, on si poradí,“ mávl panoš Ota bezstarostně rukou. „I když je mně bez něj tady tak trochu smutno. S jeho pomocí se mi pátrá mnohem lépe.“

„Zvláště pokud nejde o svobodné dívky, ale o násilníky a pobudy,“ neodpustil si Oldřich z Chlumu, i když věděl, že je tak trochu nespravedlivý. Panoš Ota se uměl rvát stejně zdatně jako hromotluk Diviš. Jen s tím rozdílem, že používal chytrost a různé triky.

„V tom mohu pomoci. Neposlouchal jsem vás, ale náhodou jsem zaslechl vaše poslední slova,“ ozval se za jejich zády Johánek z Poděhús omluvně. Hned však pokračoval a tentokrát příliš neskrýval výsměch: „Pokud bude třeba se při vyšetřování porvat, chápu, pane Oldřichu, že se tvému pomocníkovi nechce rozcuchat si vlasy nebo ušpinit čisťounkou košili. Stejně jsem na to už myslel, a jak vidno, bude to věci jen ku prospěchu. Dám vám k ruce Matochu. V myšlení sice moc nevyniká, ale pěstí skolí medvěda. Neznám zbožnějšího ozbrojence, než je on. A vy přece budete pátrat po osudu poustevníka.“

Zvedl ruku a vzápětí se objevil robustní chlap, co do postavy si s Divišem rozhodně nezadal. Měl tuctovou tvář s modrýma vodnatýma očima a řídké kudrnaté vlasy. Na krku mu visel křížek a vedle meče měl za opaskem zastrčený svazek sušených bylin proti uhranutí. Kývl hlavou na pozdrav, ale výraz jeho očí neprozrazoval vůbec nic, ani zájem, ani ochotu a dokonce ani zdvořilost.

„Matocho, dohlédneš na toho mladíka, aby se mu při vyšetřování nic nestalo,“ nařídil Johánek z Poděhús.

„Jak myslíte, ctihodný pane purkrabí,“ odpověděl hromotluk unyle. „Moc práce ale asi mít nebudu. Ota ze Zástřizlí je rytíř a Diviš mi jednou řekl, že za něj dává ruku do ohně. A to něco znamená!“

„Jaký Diviš? A jaký Ota ze Zástřizlí?“ čertil se jeho pán. Úřad purkrabího držel necelý rok a většinu času trávil mimo královský dvůr, takže se v téhle vznešené společnosti ještě příliš nevyznal. Pak si ale vzpomněl, že mu kdosi vyprávěl o případech Oldřicha z Chlumu a přitom se zmínil i o jeho pomocníku Otovi. Proto poznámku svého služebníka přešel mlčením a hovor uzavřel: „Dneska se vy dva vyspíte s ostatními v čeledníku a ráno odjedete na Pušperk. Řekneš Jarošovi, aby vám ve všem pomohl. A pokud bude třeba, můžete si vzít dva nebo tři chlapy z hradní posádky.“ Pak popohnal koně a vyrazil do čela houfce. Slušelo se, aby do domažlické brány vjel v čele houfce jako první hned za jezdcem, který nesl královskou zástavu.

„Neboj se, já tě před svým pánem neshodím,“ uklidňoval panoše Otu Matocha.

„Co ti o mně vlastně Diviš říkal?“

„Pravdu, že jsi hrozné dřevo. Nebýt jeho, ležíš přinejmenším s polámanými kostmi a chodíš o holi. Jako třeba když ses zapletl do té bitky s lupiči u Jílového. Jo, Diviš, na toho je při rvačce spolehnutí.“

Panoš Ota měl neodbytnou chuť Divišovi nakopat zadnici. A rozhodl se, že to hned po návratu na Bezděz udělá. Nicméně Matochovi hloupé řeči svého přítele nevyvracel. Vlastně se hodilo, že ho považuje za neobratného. Pokud by k něčemu došlo, ať se snaží on.

S ohledem na údajnou Matochovu zbožnost navrhl panoš Ota s nevinným výrazem ve tváři: „Heleď, až dorazíme do Domažlic, co kdybychom spolu zašli za nějakými holkami? Znám na rynku slušný, ne moc drahý hampejz.“ Služebník Johánka z Poděhús se nejprve pokřižoval, ale mračil se jako čert. „Ať tě něco takového ani nenapadne! Čeká nás práce, víc než kdy jindy potřebujeme milost Boží. Raději spolu zajdeme na večerní mši a pomodlíme se za zdar pátrání. Ať tě ani nenapadne se snažit mi zmizet. Našel bych si tě a, nic ve zlém, musel bych ti nařezat.“

„Jak myslíš,“ opáčil se zkormouceným výrazem panoš Ota. „Co třeba si chvíli posedět v šenku a vypít pár džbánků piva? Zvu tě a budu platit, když mi dáš slovo, že mne budeš chránit.“

„Slíbil jsem to svému pánovi, tak to platí! Ale pivo pít nebudeme. Po bohoslužbě by to byl hřích. Půjdeme spát, ráno vyrazíme za svítání.“

Oldřich z Chlumu potutelně poslouchal jejich rozhovor, a když skončili, řekl s hranou otcovskou starostí:

„Jsi skvělý muž, Matocho. Věřím, že na panoše Otu dohlédneš. Je ještě mladý a potřebuje moudrého přítele, aby mu připomněl, co je kázeň a křesťanská morálka. Pokud v pátrání neuspějete, alespoň bys ho mohl napravit. Potřebuje to!“

„Et tu, Brutus?“ řekl panoš Ota bolestně svému pánovi. Mluvil úmyslně latinsky, aby mu služebník Johánka z Poděhús nerozuměl. A ještě dodal: „Quod puer addiscit, senex deserere nescit.“

„Říkáš, že co se v mládí naučíš, k stáru jako když najdeš,“ komentoval to s hranou přísností Oldřich z Chlumu. I on přešel do latiny. „Jsi mladý, ale zatím se učíš jen samé necudnosti. Nelámu však nad tebou hůl. Máš možnost se naučit i způsoby křesťanům milé a drahé. Pokud ti pomůže Matocha, aby ses napravil, prožiješ jistě bohabojně i stáří.“ Pak popohnal koně, protože do domažlické brány musel vjet po boku Johánka z Poděhús.

„O co šlo?“ bručel mrzutě jeho ramenatý průvodce.

„Nemám rád, když se nade mnou někdo vytahuje. Se mnou budeš mluvit po našem, jasné?“

„Latina je jazykem zbožnosti. Svému pánu jsem sliboval, že se budu chovat řádně, takže moc práce s mou mravopočestností mít nebudeš. Můžeš na ni dohlížet, ale vyšetřování vedu já. A ty budeš dělat, co ti řeknu. Jasné?“

„Jasné, vyšetřuj a já budu na tebe dohlížet.“

II. KAPITOLA

Oldřich z Chlumu dostal jizbu ve druhém patře královského paláce. Z okna měl výhled na protáhlé domažlické náměstí, ale ten ho příliš nezajímal, protože se tam nedělo nic, co by souviselo s jeho pátráním. Do doby, než se vrátí panoš Ota se zprávou, co o poustevníkově mordu zjistil, neměl vlastně co dělat.

Pražský purkrabí Johánek z Poděhús si vybral komnatu v prvním patře, které mělo sloužit i vyslanci bavorského vévody Jindřicha. Byl hlavním vyjednávačem českého krále, a proto měl podle svého názoru právo na ubytování, které by odráželo jeho význam a prestiž. Jeho okna směřovala na nádvoří a k hradní bráně, takže měl výtečný přehled o všem, co se na hradě děje.

Oldřich z Chlumu nebyl malicherný, aby mu vadilo, že dostal ubytování z hlediska prestiže druhořadé. Ostatně, nebyl tu s diplomatickým posláním a doufal, že brzy bude moci Domažlice opustit. Jakmile případ zamordovaného poustevníka uzavře, nic ho tu neudrží a vyrazí domů za svými povinnostmi. A za Ludmilou z Vartemberka. Cosi neurčitého ho však varovalo, že to možná nebude tak rychle, jak by si přál.

Před večeří se jen tak povšechně vyptával po hradě na poustevníka Baltazara a z toho, co mu o něm řekli, moc moudrý nebyl. Pochopil však jedno, nebyl to muž, který by jen seděl u posvátné studánky, modlil se a stranil se lidí. Naopak, neustále se někde objevoval, i do Domažlic občas zavítal. To by samozřejmě mohlo podporovat podezření Johánka z Poděhús, že byl zrádce, který měl pomoci Bavorům nenápadně proniknout s vojskem do nitra země. Pokud by to byla pravda, pak by ho čekala spousta práce. Takovou zradu totiž nemohl připravit pouhý poustevník. Musel by mít v okolí spojence, které by bylo třeba odhalit. S touhle myšlenkou šel spát.

Ráno panoš Ota s Matochou vyrazili opravdu hned, jak za kopci vyšlo slunce a matným svitem ozářilo pošumavskou krajinu. V horských údolích se válely mlhy a po nočním mrazíku byl na kalužích a u břehů potoků led. Ota byl rozmrzelý a nevyspalý, protože nebyl zvyklý spávat v čeledníku. Měl rád svůj klid a v noci ticho. To ovšem nemohly nabídnout dva tucty chrápajících a chrchlajících chlapů, kteří se navíc v noci neustále courali ven a dovnitř, aby ulehčili svému močovému měchýři. Matocha nebyl výjimkou a panoš Ota si umiňoval, že to bude muset zařídit tak, aby následující noci netrávili společně v jedné jizbě. Pobaveně se mu mihlo hlavou, že kvůli tomu je ochoten uložit se na noc v komůrce jakékoli holky, i když ani tam by se asi moc nevyspal. Ale to bylo něco jiného než chrápání a chrchlání, které mu ve tmě doslova drásalo uši.

Domažlice opustili Dolní bránou, která ležela na konci protáhlého rynku přímo proti hradu. Projeli předměstím a pak odbočili na postranní cestu, která se vinula po úpatí nevysokého lesnatého návrší. Na Pušperk to nebylo daleko, nejvýše tři hodiny klidné jízdy v sedle. Cesta vedla většinou liduprázdnou krajinou, jen asi v její polovině stál zájezdní hostinec, kterému se říkalo V Olší. Panoš Ota navrhl, aby se tam zastavili. Vysvětloval to tím, že se musí seznámit s krajinou a lidmi, má-li tu vyšetřovat. Jakmile vstoupili dovnitř, rozmrzele zjistil, že tam není jediná žena. Ne že by po nějaké toužil, chtěl jen pozlobit Matochu, který se od božího rána tvářil jako světec a takové vedl i řeči. Udělal tedy alespoň to, kvůli čemu tuhle zastávku navrhl. Objednal pivo a začal rozprávět s mládencem, který otci v šenku pomáhal. Rád se jim věnoval, protože měli momentálně prázdno. Před chvílí je totiž opustili dva kupci, kteří tu se svou čeledí a třemi povozy se zbožím přenocovali.

„Ale jo, slyšel jsem o tom poustevníkovi,“ souhlasil mládenec. Jmenoval se Feřtek, měl zrzavé vlnité vlasy a na tvářích pihy. „Nikdy jsem ho nepotkal. Já do lesů nechodím, proč taky? Ještě by mne uchvátil démon nebo lesní víly. Dejte mi pokoj. No a ten Baltazar zase nechodil do hospod.“

„Cos tedy o něm slyšel?“

„Že umí léčit, lidem pomáhal zadarmo. Prý žil z toho, co si vyžebral. U poustevny měl zahrádku, tam si něco k jídlu pěstoval. Takže uznáte, urozený pane, že o takového člověka by bylo zbytečné se zajímat.“

„A co jeho smrt? Co se o ní povídá?“

„Někdo ho zabil, ale víc ode mě nechtějte. Když se chlapi napijí, vykládají samé nesmysly. Nevěřil byste, co všechno jsem tu zaslechl!“

„Například?“

Feřtek si mrzutě povzdechl, ale nechtěl být nezdvořilý. Protivit se rytířům se nikdy nevyplatilo. Nerozhodně přešlápl a pak zahuhlal: „Slyšel jsem, že ho zabil Mayer.“

„To je kdo?“

„Příšera, která po nocích rdousí ty, kteří by se odvážili sami do lesa. Kdysi byl mlynářem, ale zamordoval svou ženu a dítě, protože ztratil rozum. Nepodařilo se ho však uvěznit, utekl do lesů a stal se za trest krvavou noční bestií.“

„Nesmysl, jen hloupá pověra,“ mávl odmítavě rukou panoš Ota. „Ale není jediný, o kom se tu jako o vrahovi mluvilo. Mám pravdu?“

Šenkýřův syn pokrčil rameny a ještě neochotněji pokračoval: „Mluvilo se také o jakémsi bavorském rytíři. Jeden sedlák se zapřísahal, že zahlédl dva pobudy, snad lupiče. V poslední době tu přepadli už tři kupce. Proto teď jezdívají dva nebo tři společně, aby se při přepadení ubránili. Nu a jeden sedlák prohlašoval, že to určitě udělal manžel té ženské, co za ním pravidelně chodívala do poustevny. Proč asi, že?“

„Jak se ta žena jmenuje a odkud je?“

„To já nevím. Možná Mechtilda nebo tak nějak podobně. Já hosty neposlouchám. Obsloužím a jdu si po svých,“ vykládal ctnostně šenkýřův syn. Přitom se ohlédl za sebe k sudům, protože zaslechl vrznutí dveří. V nich se objevila zrzavá žena středního věku. Měla velká povislá prsa a špinavou zástěru. Podle obličeje nebylo pochyb, že je to jeho matka.

„Co tu klábosíš?“ utrhla se na Feřteka přísně. „Máš naštípat dřevo. A zatím ani polínko. Tak mazej.“

„Já jen tomu urozenému rytíři…,“ zakoktal se. Z rodičů měl zjevně vítr. „Zastupuje našeho panovníka a zajímá ho smrt toho poustevníka.“

„Od tebe se tak něco rozumného dozví,“ zpražila ho matka.

„A od tebe ano?“ chopil se příležitosti panoš Ota.

„Co si o mně myslíte?“ vyjela na něj. „Jsem slušná ženská. Mě hanebnosti jiných nezajímají. Starám se o domácnost, poslouchám svého manžela, chodím do kostela a dvakrát ročně ke zpovědi. Nikdo o mně nemůže říci křivé slovo. To snad ke spáse stačí!“

„Stačí?“ obrátil se panoš Ota s vážným výrazem na Matochu. Ten poslouchal jen na půl ucha, a tak honem nevěděl, na co se ho ptá. Pro jistotu však přikývl a zvedl se od stolu na znamení, že jen ztrácejí čas a měli by pokračovat v cestě.

„Ale jedno vám povím,“ ozvala se nečekaně šenkýřka.

„Muselo to tak dopadnout. On ten Baltazar byl prý zločinec, který někoho zamordoval v Jihlavě, ale dostal milost a tady konal pokání.“

„Odkud to víš?“

„Asi před měsícem to tu vykládal jeden kupec z Jihlavy. Prý Baltazara náhodou na cestě potkal, poznal ho hned. Ovšem tam u něj doma, v Jihlavě, se ten chlap jmenoval Reinhard. Víc nevím, protože jak jsem řekla, mě pomluvy nezajímají.“

„To tě šlechtí,“ pokyvoval panoš Ota hlavou. Pak na stůl hodil dva stříbrňáky a s Matochou místnost opustili. Na dvoře nasedli na koně a vyrazili na další cestu. Sotva projeli vraty, zeptal se panoš Ota: „Tak co tomu říkáš? Je možné, aby ten poustevník byl opravdu uprchlý zločinec?“

„Jak to mám vědět? Veškerou správu má na Pušperku na starosti purkrabí Libor z Vřesova. Jako jediný ze služebníků umí číst a psát, a proto spravuje pánovy písemnosti. Pokud Baltazar přišel z jiného panství, musel předložit výhostný list. Jinak by ho náš pán na panství nepřijal.“

Chvíli jeli vedle sebe mlčky. Cestu po obou stranách lemovaly mohutné duby a buky, pod jejichž korunami se krčily břízy a olše. Mířili k sedlu mezi kopci Dubovkou a Suchou horou. Za ním se les rozestupoval, protože tam leželo několik osad. Sedláci stromy vyklučili a zřídili tam políčka. Hojné úrody nedávala, ale na skromné živobytí to stačilo. Zvláště když na pastvinách drželi vždycky pár kusů skotu a ovcí.

„Za tímhle kopcem měl ten poustevník chatrč,“ řekl Matocha a ukázal na zalesněný kopec po své levé ruce.

„Ale to, co o něm vykládala ta hloupá ženská v šenku, to se mi nezdá. Hospodyně na Pušperku byla loni nemocná. Farář už jí dal poslední pomazání. Pak se tam objevil Baltazar, uvařil jí nějaké byliny a denně ji navštěvoval. Do týdne se uzdravila. Bůh by nedal schopnost pomáhat křesťanům od zlého a nemocí, pokud by to byli zločinci. Dobro může konat zase jen dobrý člověk.“

K tomu se panoš Ota nevyjádřil, protože věděl, jak naivní je taková představa. Nicméně stálo za zamyšlení, jak rozdílné zprávy za tak krátkou dobu o zamordovaném poustevníkovi vyslechl. Jeho pán neměl pravdu, tohle nevypadalo na běžný a jednoduchý případ.

Sotva panoš Ota ráno odjel, sešel Oldřich z Chlumu po schodech do hodovní síně, Johánek z Poděhús už u stolu seděl. Vypadal mimořádně nakvašeně, takže bylo jasné, že se něco zvrtlo. Letmo se pozdravili a pražský purkrabí hned žaloval: „Bavoři nepřijeli. Podle dohody tu měli být dnes ráno. Heinrich z Merzburgu mi vzkázal, že se s ostatními zdržel v Chamu a přijede zítra, ale spíše až pozítří.“ Než se Johánek z Poděhús stal pražským purkrabím, řadu let sloužil českému králi jako vyjednávač na zahraničních panovnických dvorech. V diplomacii měl rozhodně více zkušeností než se správou Pražského hradu. Odpovídal v první řadě za bezpečí a pořádek, ale nejen tam, nýbrž i v obou pražských městech, v tom Menším pod Hradem i Větším za řekou. Proto už dříve využil při vyšetřování svého přítele Oldřicha z Chlumu. Přesto se k němu někdy choval jako k cizímu.

Významně zvedl prst a pokračoval: „Vyjednávání mezi panovníky, to není jako jet k sousedovi na návštěvu. Když se zpozdíš tam, co se stane? Nejvýše přijdeš o začátek hostiny. Ale v diplomacii má každé slovo, každé gesto svůj skrytý význam. Nedostavit se bez vážného důvodu včas, říká, že si vyslanec těch druhých neváží. To je jedna možnost, ta lepší. Ta horší znamená, že si jeho pán jednání rozmyslel. V případě bavorského vévody Jindřicha si ale musíme položit otázku, proč by to dělal?“

„Odpověď je nasnadě. Lze předpokládat, že má jiné záměry,“ opáčil Oldřich z Chlumu nevzrušeně. Tuhle diplomatickou hru znal, i když se jí účastnil jen zřídka, nejvýše jako člen panovníkovy družiny. V takovém případě měl jediný úkol, stát s ostatními kolem trůnu a mlčky demonstrovat Přemyslovu moc a jednotu jeho země.

„Samozřejmě, že má své záměry! Jednání v Domažlicích se mají účastnit i místní rytíři. Sjelo se jich sem už dost. A skoro všichni mají obavy. Od přátel, kteří žijí na druhé straně za horami, dostávají v poslední době znepokojivá varování. Objevilo se tam hned několik ozbrojených houfců se zástavami bavorského vévody. Rytíři na opačné straně Šumavy nechtějí mír, ale válku. Naši se obávají, aby se Bavoři stejně jako loni nepokusili o výpad přes hory. Jejich drancování přineslo nesmírné škody.“

„Pokud vím, zdatně jim to opláceli. Výpadů našich bylo dokonce víc než bavorských. Hádám, že víc vydělali, než tratili. Rytíři rádi přehánějí, pokud jde o jejich škody, ale mlčí o svém zisku.“

„Možná, ale už sám fakt, že si Bavoři tehdy troufli se zbraní v ruce vstoupit na území Českého království, je alarmující. Drancuje se neustále, to je život. Náš král však nemůže dopustit, aby si jeho nepřátelé dělali u nás, co chtějí, to je snad jasné?“

„Co by z toho bavorský vévoda měl? Válka skončila a ani jedna strana ji nemůže vyhrát. Jen vyčerpává pokladnice obou panovníků. Oba mají zájem na míru.“

„Tak proč tu bavorský vyslanec není?“

„Je mnoho důvodů. Mohl onemocnět, něco se přihodilo jeho doprovodu nebo mu vévoda na poslední chvíli poslal nové instrukce a on je musí prostudovat. V tom bych zatím nic nehledal. Závěry se mají dělat, až když jsou fakta jasná.“

„A co mord toho poustevníka? To ti nestačí? Měl jsem pravdu, je to úklad Bavorů.“

„Neukvapuj se! Věř mi, během svého života vyšetřovatele jsem viděl tolik nezvratných stop, které se nakonec ukázaly jako mylné, že nevěřím ničemu, dokud to neprověřím. A pak, jak už jsme si řekli, jaký by byl důvod, aby ho někdo zabíjel?“

„Musím to stále opakovat? Bavoři se chystají tajně přejít přes hory. Baltazar je měl vést, ale na poslední chvíli si to rozmyslel. Řekl to nejspíše tomu rytíři, kterého viděli od něj nedávno odcházet. A tak ho zabili, aby je nemohl prozradit. Je to logické?“

Oldřich z Chlumu věděl, že nemá cenu diskutovat. Lidská fantazie dokázala vymyslet neuvěřitelné věci, ale život sám většinou tak složitý nebyl. Proto jen zdvořile pokrčil rameny, že neumí odpovědět.

III. KAPITOLA

Johánek z Poděhús měl v erbu lišku a sám říkával, že se narodil pro diplomacii, protože umí být vychytralý jako liška. To se přece při jednání vždycky hodilo. Podle erbu pojmenoval i své nové sídlo Liščí hrad, německy Fuchsberg. Ale jak měli lidé ve zvyku, tyhle názvy se komolily, aby se daly lépe vyslovit, a tak vznikl Pušperk.

Hrad sám stál na zalesněné kopcovité homoli a doslova voněl novotou. Dřevo palisády před mohutným valem ještě ani nestačilo ztmavnout a malta ve spárách hradby byla neporušená a bělostná. Hrad byl obehnaný širokým příkopem vyhloubeným do skály a k bráně vedl fortelný dřevěný most, který měl na levé straně zábradlí. Na té straně se totiž vedle širokého vjezdu nacházela ještě malá fortna pro pěší. Bránu uzavírala masivní vrata, přes která se dala shora spustit kovaná mříž. Za bránou bylo nevelké nádvoří s čeledníkem a stájemi.

Vedle čeledníku stála hranolová věžice a v ní byl úzký průchod na druhé nádvoří. To bylo ještě menší a stály tam jen dvě budovy. Po levé ruce byl patrový palác a proti němu přízemní stavení, obě přilepená k hradbě. Palác sloužil Johánkovi z Poděhús, jeho ženě Důře, synu Markvartovi a mladší dceři Matyldě. V budově naproti bydlela jeho starší dcera Dorotka se svým manželem Jarošem ze Slivna. Ovšem kuchyně a hodovní síň v paláci byly společné pro obě rodiny.

Panoš Ota s Matochou dorazili dopoledne pod kopec, na němž Pušperk stál. V podhradí, které se jmenovalo Liščí nebo Fuchsdorf, ale většina ho znala jako Pušdurf, bylo živo. V sobotu se měl konat první jarní výhon dobytka na pastvu. To byla v Pošumaví velká slavnost. Hospodáři koupali dobytek v potůčku za vsí, kravám cídili rohy a kopyta a každý kus musel být ozdoben vším barevným, co bylo po ruce.

Na návsi stála dřevěná zvonička a na ní visela dřevěná deska se stříškou. Na desce byl, jako by to byl oltářík, neumělou rukou namalován ukřižovaný Kristus, pod nímž klečel se sepjatýma rukama rytíř, který se s velikou dávkou fantazie podobal Johánkovi z Poděhús. Hlavně tím, že o patu kříže byl opřený štít a na něm v erbu liška.

Matocha se u zvoničky zastavil, nejprve se pokřižoval, pak seskočil ze sedla a poklekl na zem. Protože se panoš Ota k ničemu neměl, přísně se na něj podíval a řekl: „Tak se tu snad nejdřív pomodlíme, ne?“

„Proč tady,“ kroutil hlavou, ale poslechl.

„Na hradě není kaple,“ opáčil zjevně nespokojený služebník pražského purkrabího. „Až bude mít pán peníze, nechá ji dostavět.“ Pak sklonil hlavu k zemi a neslyšně jen pohybujícími se rty odříkával otčenáš.

Panoš Ota ho napodobil, ale těžko se mohl bezvýhradně oddat zbožnosti, když se ocitl na novém místě, kde měl vyšetřovat. Měl sice skloněnou hlavu, ale úkosem si zvědavě prohlížel usedlosti, které náves lemovaly. Domy nestály těsně u sebe jako ve vesnicích kolem Prahy. Tady bylo místa dost, a tak měl každý hospodář velký dvůr a ty od sebe oddělovaly cesty na humna k zahradám a polím. Za zvoničkou byl mělký rybníček na máčení lnu.

Protože chlapi byli s dobytkem u potoka a někteří pracovali v lese, ve vesnici zůstaly jen ženské. Příjezd cizince ovšem nemohly nechat bez povšimnutí. Z vrat či z oken domů na ně zíraly tváře staré, mladé, ošklivé i pár hezkých. Tak jako všude jinde. Ota postřehl, že na dolním konci vesnice stojí kovárna a na opačném velká usedlost, která nejspíše patřila rychtářovi. A před ní stála dívka, která byla opravdu pěkná. Víc nestihl, protože Matocha se pokřižoval, vstal, oprášil si kolena a oznámil, že budou pokračovat dál.

„Jak se jmenuje rychtář?“ zeptal se panoš Ota, jako by o nic nešlo.

„Fricek. Přišel z Bavorska. Stejně jako pár dalších. Tahle vesnice tu stojí ani ne dvacet let. Přišli sem kolonisti z Čech, ale taky pár z Bavorska, když můj pán hrad zakládal. Proč se ptáš?“

„Ale jen tak. Budu ho muset vyslechnout. Jeho i rodinu.“

„Proč i tu?“ zeptal se podezřívavě Matocha. Neušlo mu, že se před rychtou vystavovala Hilda, rychtářova dcera. Říkalo se o ní ledasco, ale tady na vesnici panovaly mnohem volnější mravy než ve městě nebo na královském dvoře. Nestál tu pranýř, své hříchy měl každý a ty se skrývat nedaly. Hilda byla navíc dívka, která měla dostat slušné věno, a tak jí nikdo nic nevyčítal. Všechny rodiny, které měly syny na ženění, by ji jako nevěstu braly.

„Nejen jeho rodinu!“ opáčil důrazně panoš Ota. „Promluvit si musím s každým. Víc očí víc vidí.“

„Zbytečně budeš ztrácet čas. Jsou to hlavy skopové. Ale jak myslíš. Ovšem souhlas musí dát urozená paní Důra. Ta na panství vládne, když tu není její manžel.“

„V tom se asi neshodneme. Pražský purkrabí požádal o pomoc mého pána, a ten je královským prokurátorem. Já jsem jeho zástupce a mám tedy stejné pravomoci. Jako panovníkův zástupce se rozhodně nebudu ptát nějaké Důry, zda něco smím. Navíc mi pan Johánek jasně řekl, že mám pátrat, jak uznám za vhodné.“

Tohle si samozřejmě Ota vymyslel, ale jeho společník neměl možnost si to ověřit. Navíc by ho to ani nenapadlo, protože podle jeho pevného přesvědčení by přece zástupce českého krále nelhal. Ota ho už v Domažlicích zařadil v duchu mezi ty, které Matocha pohrdavě nazýval skopovými hlavami.

Stoupali po cestě, která se v serpentinách vinula k hradní bráně. Strážný Matochu znal, a tak je bez jakéhokoli zdržování pustil dál a jeho pomocník je běžel ohlásit paní Důře. Ta je přijala hned, protože byla zvědavá. Čekala na ně v hodovní síni a vedle ní seděly obě její dcery. Syn a zeť byli mimo hrad. Od rána objížděli poddané, protože se na svatého Jiří odváděla první polovina renty, na kterou měla vrchnost nárok. Tuhle práci nenechávali na vesnických rychtářích, ale vždycky vybírali peníze, vejce, mouku a sýr od hospodářů sami. Takhle byla větší naděje, že každý zaplatí, než kdyby si pro vrchnostenskou rentu přišel jen rychtář. Když však Matocha vyložil, proč na Pušperk přijeli, zvědavý výraz ve tváři paní Důry se změnil na nepřívětivý. Přimhouřila oči a přísně je odmítla: „Ta cesta byla zbytečná. Černíkovský rychtář včera hlásil, že vraha už má. Zavřel ho ve sklepě a zítra ho sem pod dohledem několika chlapů přivede.“

„Černíkov je vesnice v klínu lesů, kousek od cesty, kterou jsme sem přijeli. Poblíž ní Baltazar žil,“ vysvětloval polohlasně Matocha.

„Kdo je ten vrah?“ obrátil se panoš Ota na paní Důru.

„Nějaký pobuda. Víc mi Kuba, to je ten rychtář, neřekl. Ale věřím mu, je to spolehlivý muž,“ odpověděla manželka Johánka z Poděhús hlasem, který nepřipouštěl námitky.

Nicméně na to panoš Ota nedal a dobromyslně pokračoval: „Možná má pravdu. Zda se ten pobuda přiznal, to asi nevíš, že? Moc by mě totiž zajímalo, proč to udělal. Lotři nikdy nezabíjejí nemajetné chudáky, protože z toho nic nemají. Poustevník asi nebyl boháč! Nu, uvidíme, jak to je.“

„Teď už to není tvá věc,“ upozornila chladně paní Důra. „Dovoluji ti vrátit se do Domažlic.“

Následovala stejná diskuze o pravomocích zástupce českého krále, jakou panoš Ota před chvílí vedl s Matochou. Jediný rozdíl byl ten, že paní Důra odmítala jeho argumenty přijmout. Na ustanovení zemského práva se tvářila, jako by o něm slyšela poprvé v životě. Byla to dlouhá a místy vzrušená diskuze, až nakonec zasáhla její starší dcera Dorotka.

„Maminko, co já vím od manžela, ten mladý rytíř má pravdu. Protože ho sem poslal otec, musíme poslechnout.“

„Jak myslíš,“ kysele utrousila paní Důra, „ale spát bude v čeledníku s Matochou.“

„Jsem rytíř a zástupce českého krále!“

„V paláci není místo.“

„Můžeš přespat u nás,“ nabídla mu s dobrosrdečným úsměvem Dorotka. „Máme tři jizby, ale jsme zatím stále jen dva.“ Trochu zčervenala, protože jí došlo, o čem vlastně hovoří, a rychle změnila téma: „Můj muž si s tebou večer rád porozpráví. Královský dvůr ho vždycky zajímal, vždyť se narodil v Praze.“

„Děkuji ti, urozená paní,“ řekl panoš Ota a obdařil ji tím nejzářivějším úsměvem, jakého byl schopen. Miloval divadlo a sám uměl výtečně hrát. To se hodilo jak při vyšetřování, tak v hovoru s hezkými dívkami. A to obě dcery pražského purkrabího byly.

Paní Důra vypadala hodně naštvaně, protože dcera právě pošlapala její autoritu, ale dělat nemohla nic. Paní ve stavení na opačné straně nádvoří byla Dorotka.

Teprve teď se ozvala druhá dívka u stolu. Tvářila se jako nevinnost sama a sladkým hlasem začala své starší sestře vykládat, že ji její dobrota šlechtí. Přijmout pod svou střechu hosta je pradávný zákon předků. I když je samozřejmě vždycky ožehavé otevřít dveře hostům, jejichž pověst není bez poskvrny. V očích mnohých by mohla Dorotka upadnout do pomluv.

Bylo zřejmé, že Matylda nemá svou sestru ráda a nejspíše jí závidí, že se už provdala a ona stále nic. Na druhou stranu ale Ota pochopil, že má o světě určitě lepší přehled než její matka a starší sestra. Jediná se totiž zjevně s jeho jménem setkala, nejspíše o něm slyšela od nějaké urozené přítelkyně.

„Jeho pověst je špatná?“ chytla se její poznámky matka Důra.

Panoš Ota věděl, že není nic horšího než dovolit lidem diskuzi o něčem, co bylo z hlediska jeho poslání nepodstatné. Proto přísně zasáhl: „Jsem tady jako zástupce královské spravedlnosti. Je na mně, zda se budu zajímat jen o mord poustevníka Baltazara, nebo i o jiné záležitosti. V každé rodině je něco. Řeči se vedou o mně, stejně jako o vás.“

Manželka pražského purkrabího okamžitě pochopila a vrhla na svou mladší dceru káravý pohled. Tím to prozatím skončilo. Panoš Ota okázale poděkoval hradní paní za uvítání a za pomoc, kterou mu bude poskytovat. Dorotce pak oznámil, že k ní domů zajde až navečer. To bude doma její manžel, protože by se opravdu neslušelo, aby s ní pobýval pod jednou střechou sám. Když to říkal, ironicky se díval na její mladší sestru, která měla pevně sevřené rty a trucovala.

Po opuštění paláce se Matocha chtěl vydat do čeledníku, aby se uvítal se svými druhy. Oty se však nejdříve podezřívavě zeptal, co hodlá celé odpoledne dělat, pokud nezůstane na hradě. Šlo mu samozřejmě o rychtářovu dceru Hildu, protože se rozhodl, že za každou cenu zabrání případnému hříchu.

Ota mu však vysvětlil, že zajede do Černíkova, aby zjistil, jak je to s tím údajným poustevníkovým vrahem, kterého drží ve svém sklepě rychtář.

„Pojedu s tebou,“ vyhrkl ihned Matocha.

„Má ten rychtář dceru?“ zeptal se panoš Ota nevinně. Když Matocha zakroutil hlavou na znamení, že pokud on ví, tak ne, pokračoval pobaveně: „Pak je tvůj dohled zbytečný, nemyslíš? Tohle se týká výhradně vyšetřování, to je má věc.“

„Můj pán nařídil, že mám na tebe dohlédnout a chránit tě. V lesích není bezpečno!“

A tak vyrazili společně.

Oldřich z Chlumu nebyl zvyklý zahálet a do večera zbývala spousta hodin. Na hradě nebylo co dělat, protože pár rytířů z okolí tam sice už bylo, ale s nimi si chtěl promluvit až u večeře. Nemělo smysl vyslýchat každého zvlášť. Alespoň zatím ne.

Věděl však, že domažlický rychtář Gebhart z Klentsch je rozumný a všímavý muž. Několikrát se už setkali a vždycky si celkem rozuměli. Bylo tedy jasné, že by o mordu poustevníka Baltazara mohl něco vědět. Určitě si na základě znalosti místních poměrů nějaký názor na ten zločin vytvořil. Aby ho Johánek z Poděhús nezdržoval, neboť jako každý vysoký královský úředník měl pocit, že se bez něj nic neobejde, vyčíhal si Oldřich z Chlumu okamžik, kdy purkrabí musel opustit svou jizbu, a vyplížil se přes hradní nádvoří ven na rynek.

Starobylý rychtářský dvorec stál asi v polovině protáhlého náměstí a zadní část jeho dvora se opírala o hradby. Tam stála budova, v níž bydleli biřicové, vedle byla maštal pro koně a seník s řezárnou pro přípravu píce. Stála tu i menší kamenná budova, v níž byla uložena sedla a postroje a byla tu výheň pro kováře, pokud koval koně. Patrová rychta stála vedle vrat štítem obrácená na rynek. Delší stranu do dvora lemovala dřevěná pavlač se schody. Nahoře bydlel rychtář s rodinou a v přízemí se nacházela velká jizba pro úřední jednání. Dále tu byla komora, v níž byly uloženy zbraně, a menší komůrka s pulpitem a truhlicí na spisy. Ta sloužila jako kancelář. V podzemí pak byly sklepy, vězení a jizba, v níž se vyslýchalo právem útrpným.

Gebhart byl doma. Seděl u stolu a jeho žena mu právě donesla misku s hrachem a ohřátým krvavým jelitem. Když Oldřich z Chlumu vešel, uctivě vstal a uklonil se. Přitom s omluvou dodal: „Nestihl jsem oběd. Až teď.“

„Jen jez. Nejsem tu úředně.“

„Dáte si také, urozený pane?“ zeptala se ho zdvořile rychtářka. Oldřich z Chlumu si uměl spočítat, že jídla nemá tolik, aby mohla rozdávat. Na ni by nejspíše nezbylo nic. Hlad neměl, a tak jí srdečně poděkoval a odmítl. To by udělal, i kdyby hlad měl, nebyl zvyklý vyjídat chudší, než byl on sám. Číši svařeného vína však přijal s povděkem, protože bylo chladno.

„Děláš si starosti o to jednání s Bavory?“ zeptal se plnými ústy rychtář Gebhart. „Nemusíš! Chlapi z hradní posádky střeží cestu od hranice až do Domažlic, aby se vyslancům něco nestalo. K ruce jsem jim dal i pár biřiců. Tady ve městě jsem nechal zavřít všechny pobudy do vězení, aby byl na ulicích klid. Ve sklepě jsem pro ně musel uvolnit ještě jednu kobku. Dohlédnu, aby se šenky zavřely hned po večerní mši.“

„Chápu, obvyklá opatření.“

„Ale i neobvyklá. Mám ve vězení chlapa, který zamordoval svou ženu a dvě děti, aby si mohl vzít mladší. Byl odsouzen k oběšení, ale pan Johánek z Poděhús mi zakázal exekuci vykonat. Prý by nevypadalo dobře, kdyby u cesty před bránou visel na šibenici.“

„To nechápu. Naopak, jak nejlépe se dá ukázat, že v zemi vládne zákon a ctí se spravedlnost, než je zločinec na oprátce? Hezky všem na očích, aby si lotři rozmysleli, co chtějí udělat.“

„Jenže on přišel z Bavorska. Už rozumíš? Prý nesmíme Bavory popuzovat. Takový nesmysl! Proč jsi ale vlastně přišel? Taky kvůli Bavorům?“

„Jednání s nimi je starost urozeného pana Johánka z Poděhús. Já tu jsem kvůli jistému mordu.“

„Jistě toho poustevníka, co ho zabili na jeho panství,“ pochopil ihned domažlický rychtář. Protože právě dojedl, či lépe řečeno dohltal, odložil nůž a spokojeně si říhl. Ruce si otřel o soukenné nohavice, pak vstal a odběhl do vedlejší komory. Vrátil se však skoro hned a v ruce nesl svinutý pergamen. Rozložil ho na stole, uhladil dlaní a pak ho posunul před svého hosta.

„Tady je zápis ze soudu, který jsem v té věci vedl,“ řekl a neskrýval uspokojení, že udělal víc, než se od něj očekávalo.

„Takže jste vraha chytli?“ zeptal se Oldřich z Chlumu a navzdory okolnostem nedokázal skrýt nepatrné zklamání. Vlastně se na vyšetřování už těšil.

„Nechytli,“ opáčil rychtář k jeho radosti. „Soud jsem uspořádal proto, že z mordu obvinili bavorského kupce, který den předtím přenocoval v šenku V Olší. Ten leží na půli cesty odtud na hrad Pušperk. Večer odešel a tu noc, kdy se to stalo, v šenku nespal. Nejprve nechtěl říci, kde byl, a tak ho dal urozený pan Markvart, to je syn pana Johánka, uvěznit. Jenže nakonec se zjistilo, že byl celou noc s dcerou rychtáře z pušperského podhradí, s jistou Hildou. Když jsem na ni udeřil, přiznala se, ovšem pod podmínkou, že ji nepostavím tady v Domažlicích na pranýř. To jsem jí slíbil, protože nad ní stejně takovou pravomoc nemám. Je poddaná pana Johánka a ten tu zrovna nebyl. Jeho žena na jejím potrestání také netrvala. Jen řekla, že tu běhnu potrestá jednou Bůh, to prý stačí. Pro jistotu jsem však nechal celou kauzu zapsat.“

„Když pan Markvart toho bavorského kupce obvinil, řekl, proč by to dělal?“ zeptal se Oldřich z Chlumu a zápis očima rychle přelétl. Byl věcný a úzkostlivě přesný.

„Zrada našeho panovníka, to je nesmírně vážné podezření. Pátral jsi v té věci dál?“

„Někde to však mladý Markvart zaslechnout musel. Přece by si to nevymyslel.“

„Vy jste se stýkali?“

Table of Contents

I. KAPITOLA

II. KAPITOLA

III. KAPITOLA