Susanne Goga 

Mrtvá z Charlottenburgu 

Originální název: Die Tote von Charlottenburg 

Vydáno u dtv Verlagsgesellschaft GmbH & Co. KG, Munich/Germany 2012 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2012 dtv Verlagsgesellschaft GmbH & Co. KG, Munich/Germany 

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim 

www.dtv.de 

Translation © Tomáš Butala, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1415-9 (epub) 

ISBN 978-80-279-1416-6 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Prolog 
Berlín, květen 1923 

Na ústa se jí přitiskla něčí ruka a sevřela ji jak ve svěráku. Stalo se to tak rychle, že nestačila zareagovat. Ten muž – musel to být muž, to sevření bylo velice silné – ji odvlekl do tmavého výklenku vedle dveří, v němž se nacházelo umývadlo. Natlačil ji na chladný smalt.

Henriette se snažila rozumně uvažovat, ale strach ji ochromil.

„Ona byla u tebe,“ zavrčel hlas u jejího ucha. „Šel jsem tehdy za ní.“

Strčil do ní. Její hlava narazila do stěny nad umývadlem. „A teď je mrtvá.“ Henriette ztěžka polkla.

„Ta potvora je mrtvá a já jsem tu s dětma sám.“

Henriette zdušeně zasténala. Uvolnil její ústa, ale dál ji pevně držel kolem hrudníku.

„O kom to mluvíte?“

„Neptej se tak blbě.“ Její hlava znovu narazila do zdi.

„Tys ji poslala k tý bábě, co to zmršila!“

Henriette se snažila zkrotit překotné myšlenky. „Kdy u mě měla být?“

„Docela sama,“ řekl muž, aniž by odpověděl na její otázku. „Krvácela, až v ní nic nezbylo.“ Slyšela v jeho hlase potlačované vzlyknutí. „Ona doufala, že jí pomůžeš, a teď je mrtvá…“

Začínala tušit. Když sevření o něco povolilo, vymáčkla ze sebe: „Vzpomínám si na vaši ženu. Posílala jsem ji k doktorovi, který se stará o ženy v nouzi. Já nevím, proč k němu nešla.“

Chytil ji za vlasy a zvrátil jí hlavu. Těsně u ucha jí řekl:

„Nevěřím ti ani slovo.“

V tu chvíli venku na chodníku zazněly kroky.

„Tohle tě bude ještě mrzet,“ zasyčel a zmizel tak rychle, že zahlédla už jen stín mizející ve dvoře.

Zhluboka si vydechla a zůstala okamžik nehybně stát.

Potom si urovnala klobouk a vyšla na ulici.

I 
Hiddensee, červenec 1923 

Když se Clara Bleibtreuová probudila, do postele již dopadaly první sluneční paprsky. Slastně se protáhla jako kočka a vychutnávala si letní teplo proudící oknem do místnosti. Potom se nadzvedla na loktech a pozorovala muže spícího po jejím boku. Nebyla to jejich první společná noc, ale tentokrát jí všechno připadalo tak jiné. Byli daleko od Berlína, nechali velkoměsto s jeho hlukem a všedními starostmi daleko za zády. Byl to skvostný pocit, že je nikdo nemůže vyrušit, že nemusejí jedním uchem hlídat zvonek u dveří nebo telefon. Pro tyto chvíle byl Berlín se svými politickými nepokoji a s tou hroznou kriminalitou daleko, předaleko.

Leo ležel na boku. Tmavé vlasy mu spadaly do obličeje a zakrývaly mu oči. Také ta charakteristická jizva, kterou už tak dobře znala, zůstávala skrytá. Clara zasněně bloudila očima po jeho nahých ramenech a štíhlých, svalnatých pažích a připadala si jako voyeur, když tak využívala bezbrannosti spánku, aby si Lea mohla nerušeně prohlížet. Někdy to tak musela dělat, aby doopravdy pochopila, co se to s ní dělo.

Leo Wechsler přišel do její knihovny poprvé loni v létě. Milý, snad trochu odtažitý muž, který hledal nějakou četbu pro své děti. Byli si vzájemně sympatičtí, ale současně cítili ostych, protože za sebou oba měli bolestné zkušenosti. Po nějaké době jí pověděl o své práci kriminálního komisaře a o životě se dvěma malými dětmi, jejichž matka umřela po válce za velké chřipkové epidemie. Žila s nimi jeho sestra, která mu od té doby vedla domácnost.

Clara dlouho váhala, než prozradila něco o sobě. O svém nešťastném manželství mluvila nerada. Soud rozhodl, že jeho ztroskotáním je vinna ona, což vedlo k rozkolu s rodinou. Po rozvodu si začala budovat vlastní existenci, v níž se spoléhala jen sama na sebe, vystavěla kolem sebe hradbu, aby ji už nikdo nemohl tak hluboce ranit. Leo Wechsler byl prvním mužem, jemuž za tu hradbu dovolila nahlédnout. Náhodné setkání s bývalým manželem ji nakonec přesvědčilo, že má Leovi povědět pravdu, což bylo nesmírně úlevné.

Jednoho zimního večera ho pozvala do svého bytu. Clara věděla, že je to stále nezvyklé, aby žena dala muži najevo, že s ním chce spát. Leo byl zpočátku hodně zdrženlivý, poněvadž věděl o jejím nešťastném, násilím a bezohledností poznamenaném manželství. Nechtěl jí ublížit. Nakonec ale chtíč přemohl obavy. Když před ním stála nahá a přitiskla si jeho ruku na ňadro, přihnalo se to na ně jako přílivová vlna a strhlo je to s sebou.

V posledních měsících byla Clara šťastnější než kdy dřív, a přesto tušila, že takhle to napořád nepůjde. Necítila se totiž docela volně, když navštěvovala Lea u něj doma a v přítomnosti jeho sestry měla zábrany projevovat svoje city.

Dny na Hiddensee byly prostoupeny bezstarostností, na niž by si rychle zvykla. Trochu váhali, jestli se mají jet někam ubytovat coby nesezdaná dvojice, ale pak si Clara vzpomněla na Hiddensee, protože tento ostrov byl známý jako jakási umělecká kolonie, takže předpokládala, že tam budou platit méně přísná měřítka. Vůbec toho nelitovala. Mít Lea jenom pro sebe byla zkušenost, která ji hluboce prostoupila.

Oknem dovnitř svítilo slunce. Časná ranní procházka by byla přesně to pravé. Clara tiše vstala a oblékla se, zvedla boty a vykradla se z Leova pokoje. Vzali si v penzionu každý svůj pokoj, aby se vyhnuli zvědavým dotazům majitelky.

V celém domě bylo ještě ticho, jen z jídelny bylo slyšet cinkání nádobí. Tiše se mihla se kolem dveří, aby ji majitelka, paní Sommerová, nezpozorovala.

Malé mořské lázně Vitte, v nichž se penzion nacházel, byly tvořeny shlukem samostatně stojících domů uprostřed zelených luk. Za loukami bylo jen pobřeží a Baltské moře. Touto dobou tam skoro nikdo nebýval.

Clara si ani neobula boty a užívala si pocitu čerstvé trávy, na níž už uschla rosa, pod bosými chodidly. Písek byl chladivý, vlhký a příjemně nepoddajný. Přišla až k vodě a zůstala stát tak dlouho, že se pomaloučku bořila do písku, zatímco jí vlnky omývaly kotníky. Sehnula se pro pár mušliček, které hodlala přivézt Marii a Georgovi, Leovým dětem. Doufala i v kousek jantaru, ale ten zatím nenašla. Asi ho bude muset koupit v krámku se suvenýry.

Když pak pokračovala v procházce, srazila se málem s nějakou ženou. Clara byla tak pohroužená do sebe, že ji úplně přehlédla.

Žena stála na jedné noze, paže držela nad hlavou, špičky prstů měla sepjaté a hleděla na Claru vlídně. „Překrásné ráno k procházce.“

„To rozhodně. Promiňte, prosím, že jsem vás vyrušila, byla jsem zamyšlená.“

„Vždyť se nic nestalo.“

Té ženě ještě asi nebylo čtyřicet. Nejvýraznější na ní byly její zlatohnědé, hedvábně lesklé vlasy. Měla je dlouhé, ale jen nedbale sepnuté v týle. Jednoduché bílé šaty jim dávaly ještě víc vyniknout. Ty vlasy zkrátka upoutaly veškerou pozornost. Žena měla hlubší altový hlas, který zněl lehce chraplavě. Když se na ni Clara podívala pozorněji, zaznamenala jemné vrásky u očí a kolem úst a opravila svůj odhad věku o pár let přes čtyřicítku. Žádná vyloženě krásná tvář, ale výrazný obličej, jaký si člověk zapamatuje.

Chtěla pokračovat v chůzi, ale žena spustila druhou nohu na zem a vykročila ke Claře. „Už jsem stejně skončila. Co může být krásnější než jóga na pláži?“

Clara už o józe četla, ale nikdy ji neviděla nikoho praktikovat.

„To je asijské umění, že?“

„Ano. Tohle byla pozice stromu,“ odpověděla žena a obula si bílé plátěnky, které měla odložené na písku vedle sebe.

„Byla jste někdy v Asii?“

„Ano, to už je dávno. Tam jsem se naučila jógu. Tady možná vypadá exoticky, ale v mnoha zemích je to součást běžného dne.“ Žena impulzivně rozevřela náruč, jako kdyby chtěla obejmout moře a pláž. „Vždyť se na to podívejte – kromě nás ani živá duše kam oko dohlédne, žádní prodavači zmrzliny nebo limonády, dokonce ani rybář…“

„Vy nemáte ráda lidi?“ zeptala se Clara s mírným pobavením.

„Nic takového, ale když člověk celý rok žije v Berlíně, je pro něj samota krajně přitažlivá,“ odpověděla žena s úsměvem. Potom s lehkou úklonou dodala: „Henriette Straussová.“

„Clara Bleibtreuová. Tak se mi zdá, že jsem vaše jméno už někdy slyšela. Nejste doktorka?“

„Ano, to jsem,“ potvrdila žena.

„Už si vzpomínám. Mluvila o vás má kamarádka, Magda Schottová.“

„Ano, s tou se znám.“

„Promiňte, že se tolik vyptávám. Ale jsem notoricky zvědavá,“ řekla Clara.

Henriette Straussová se zasmála. „Když mi povíte něco o sobě, tak vám taky něco povím.“

„Dobrý plán.“

Henriette Straussová vytáhla stříbrné pouzdro a nabídla jí cigaretu, kterou Clara s díky odmítla.

„Pokud vás nebudu rušit ve vaší ranní samotě, můžeme jít kousek spolu,“ navrhla doktorka.

Clara přikývla. Když vykročily po mokrém písku posetém úlomky mušlí, zadívala se ze strany na ženu vedle sebe. „Můžu se na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

„Lékařky jsou stále ještě docela vzácné, že? Připadá mi hrozně náročné dělat tuhle práci jako žena. Musela jste si vzdělání vybojovat?“

Henriette Straussová vypustila do ranního vzduchu oblak kouře a ušklíbla se. „Dnes už to jde. Válka hodně věcí změnila. Pokud snesete roky ústrků a osvědčíte se, nakonec získáte zasloužené uznání. Ale trvá to déle a stojí to více sil, než když jste muž.“

„Pro ženy je určitě příjemnější, když se o ně stará lékařka.“

„A když jim poskytuje poradenství. Nepracuji jen v nemocnici, ale i v poradně pro ženy. Tam jsou hlavními tématy těhotenství, ochrana proti početí, kojení a manželské konflikty. Je to ubíjející narážet v jednom kuse na mantinely, o kterých jste si myslela, že už byly dávno odstraněny. Mnozí lékaři a politici, mezi nimiž jsou mimochodem i ženy, odmítají pochopit, že žijeme v nové době,“ řekla doktorka a odhrnula si ladným gestem vlasy z tváře.

„Máte kolem sebe dost lidí, co s vámi spolupracují?“

Henriette Straussová zavrtěla hlavou. „Bohužel nás je stále málo a musíme se za to, co děláme, v jednom kuse ospravedlňovat. Hlavně si nemyslete, že se utápím v sebelítosti. Ale když chcete něco změnit a pořád vám v tom něco brání, když vidíte, v jaké bídě ženy žijí, vyčerpané jedním těhotenstvím za druhým, s nemocnými, podvyživenými dětmi, po nichž přijdou další nemocné, podvyživené děti – to je hrůza.“

Hodila cigaretu na zem a energicky na ni dupla, jako kdyby chtěla podtrhnout řečené. „Samozřejmě mám i úspěchy. Ale přesto, pořád je všude spoustu práce.“

„Máte vlastní praxi?“

„Ne, pracuji na gynekologicko-porodnickém oddělení v Nemocnici královny Luisy. Poradenství dělám ve volném čase.“

„Takže vám asi nezbývá moc času na dovolené na ostrově.“

Doktorka se zasmála. „Zas tak hrozné to taky není. Umím si vyhradit čas sama pro sebe. Pravidelně se scházím se ženami různých profesí. Sdílíme zkušenosti, pomáháme si, diskutujeme, chodíme společně na večeře nebo do divadla. Dřív jsem hodně cestovala, Indie, Čína, Austrálie. Když jste nezávislá, můžete si plánovat program podle sebe.“

Nezávislá, pomyslela si Clara, takže bez rodiny. Takhle ona žila už několik let a často cítila prázdnotu, kterou nedokázala vyplnit ani prací. Teprve když poznala Lea, se toto prázdné místo začalo uzavírat jako rána, která se pozvolna hojí.

„Teď se ale budu ptát já,“ řekla Henriette Straussová.

„Mám knihovnu v Moabitu,“ začala Clara ochotně.

„To je zajímavé. Zprostředkováváte lidem v dělnické čtvrti literaturu. To by bylo podnětné téma pro některý z našich večerů. Přidejte se někdy, to by mě potěšilo.“ Podala jí vizitku, kterou si Clara přečetla a schovala ji do kapsy u sukně.

„No dobře, nejde jen o skutečnou literaturu,“ připustila skromně. „Lidi si rádi půjčují i Courths-Mahlerovou a Gerstäckera, aby si trošku obarvili šedivé všední dny. A různé příručky, jak hospodařit s málo penězi a uživit rodinu.“

„Na tom nezáleží, hlavně že se čte,“ prohlásila Henriette Straussová kategoricky. „Samotné knihy ale nepomůžou. Ta bída je příliš velká. Je jasné, že takhle to nemůže jít dál, a přesto se nikdo neodhodlá k radikálnímu kroku. Ženy, které přicházejí do mé poradny, jsou zoufalé.“

Tady na ostrově, v jasném slunci, s jemným pískem pod nohama a větrem ve vlasech se Clara téměř nedokázala vcítit do šedivých chudobných čtvrtí metropole. Berlín jí připadal nekonečně vzdálený.

Jako kdyby jí Henriette Straussová četla myšlenky. Dřepla si a napsala prstem do písku slovo inflace. Potom ustoupila a čekala, až se přes ně přeleje mořská voda a smaže písmena.

„A píšete také?“ zeptala se doktorka z ničeho nic. Clara se na ni tázavě podívala.

„Myslela jsem, že Hiddensee vyhledávají samí tvůrčí lidé.“

Clara se zasmála a zavrtěla hlavou. „Ne, já jen půjčuju to, co píšou ostatní.“

„Necítila jste nikdy nutkání také psát?“

Že by? pomyslela si Clara. Zvláštní, tuhle otázku si nikdy nepoložila. Zřejmě byl její život v posledních devíti letech příliš vrtkavý a bolestný, než aby se ocitla ve správném rozpoložení pro psaní. Dlouhá válka, ztroskotané manželství, boj o nezávislou existenci – anebo nebyly právě tohle zkušenosti, které člověka mohou inspirovat ke psaní?

„Tváříte se, jako kdybych vás znepokojila. To jsem nechtěla.“

„Nic se neděje. Jen jsem si říkala… Člověk se možná musí rozhodnout, jestli chce svůj život žít, nebo popisovat. Já ho momentálně hodlám radši žít.“

„Ten váš úsměv ve mně vzbuzuje zvědavost, ale zůstanu diskrétní a nebudu se dál ptát.“ Pak se ale na Claru ze strany podívala. „Anebo přece? Jste na Hiddensee sama?“

„Ne, s přítelem.“

Doktorka spokojeně přikývla, zvedla ze země kamínek a hodila ho do moře.

Clara ji zamyšleně pozorovala. Možná to pozvání skutečně přijme. Ta žena s čilými myšlenkovými skoky a nekonvenčním vystupováním se jí líbila.

Leo otevřel oči, a když ji uviděl stát u okna, ospale se zeptal: „Co – co tam děláš?“

„Užívám si, že se můžu v klidu dívat na svého milovníka.“

Opřel se o loket. „Milovník? To je jak z francouzského románu z devatenáctého století,“ řekl pobaveně a posadil se, polštář si zastrčil za záda.

„Aha? A jak to mám říct jinak?“

„Třeba milenec,“ navrhl.

„V čem je rozdíl, prosím pěkně?“ zeptala se Clara konfrontačně.

Leo založil ruce za hlavou a zdálo se, že přemýšlí.

„Pocit mi říká, že v tom rozdíl bude.“ Přemýšlel. „Bohužel na něj teď nepřijdu.“

Clara se posadila na kraj postele a položila dlaň na jeho hruď. „Popravdě řečeno jsem myslela ještě na něco jiného. Na ten večer, kdy jsem si tě poprvé přivedla k sobě do bytu.“

„Ten večer, kdy jsi mě svedla, chceš říct,“ opravil ji s drzým úsměvem.

„Já to myslím vážně,“ řekla Clara a kousek se odtáhla.

Leo ji vzal za ruku a přitiskl si ji na tvář. „Promiň. Já na ten večer taky nikdy nezapomenu. Už je to…“ Ztichl.

„Dopověz to.“

Polkl a podíval se z okna. „Už je to dlouho, co jsem cítil něco takového.“

Zula si boty a lehla si vedle něj na postel, hlavu si opřela o jeho hruď. Hladil ji po vlasech a společně mlčeli, protože nepotřebovali žádná slova.

Později toho dne šli na procházku do městečka. „Ráno jsem na pláži potkala jednu zajímavou paní z Berlína.“ Clara mu vyprávěla o setkání s Henriette Straussovou.

„Líbila by se ti. Opravdu chytrá žena se spoustou zájmů, která stojí oběma nohama na zemi.“

„Jednu takovou už přece znám,“ řekl a odhrnul jí pramen vlasů za ucho.

„Neodbíhej. Ona se pravidelně schází s dalšími pracujícími ženami a přizvala mě na setkání. Ráda bych tam šla. Dala mi svou vizitku.“ Clara podala kartičku Leovi.

Dr. med. Henriette Straussová 

Sophie-Charlotte-Platz 16a 

Berlín-Charlottenburg 

Telefon: 25312 

„Jestli na tebe udělala dojem, měla bys to pozvání přijmout,“ řekl.

Zastavili se před modře omítnutou budovou. Dům s přesahující doškovou střechou a bílými okny stál uprostřed úhledné zahrady. Ta neměla plot, byla jen vymezena velkými kameny, a když se tam zastavili, otočila se k nim žena, která v zahradě právě pracovala. Mohlo jí být přes šedesát, ale zdravá barva obličeje a vrásky smíchu u očí jí dodávaly mladšího vzhledu.

„Jenom obdivujeme váš modrý dům,“ řekl Leo. Žena se zasmála. „Ta barva se nedá přehlédnout, že? Pojďte dovnitř. Možná si budete chtít prohlédnout výstavu.“

„Výstavu?“

Žena jim podala ruku. „Henni Lehmannová. Jsem malířka a loni jsem založila umělecký spolek. Tady ve stodole prezentujeme své práce.“

Zavedla je ke dveřím. V úsporně zařízené místnosti byly vystaveny akvarely a kresby. Leo si prohlížel obrazy, zatímco si Clara povídala s paní Lehmannovou.

Zastavil se před akvarelem menších rozměrů. Byla na něm stodola, v níž se právě nacházeli, nad ní jemně modré nebe s lehounkými mráčky. Jako kdyby někdo namaloval právě tento den. Opatrně obraz otočil, ale nenašel cenu. Potom se zadíval na malířku a nenápadně ukázal bradou na Claru.

Hostitelka ihned pochopila. „A vedle máme několik hezkých výtvorů z keramiky, jestli se chcete podívat. Hned přijdu za vámi.“

Jakmile Clara opustila místnost, zeptal se na cenu.

„Tenhle je opravdu hezký,“ poznamenala Henni Lehmannová a sdělila mu přiměřenou částku. Leo zaplatil, nechal si obrázek zabalit do hedvábného papíru a opatrně ho vsunul do vnitřní kapsy saka.

Když se rozloučili s malířkou, zamířili do kavárny a posadili se na terasu. Tam Leo vytáhl akvarel zpod saka.

„Taky ti někdy musím koupit dárek jen tak. A dnes ti chci darovat tento den.“

2 
Berlín, středa, 24. října 1923 

„Ten můj přítel odhalil prázdný box ve stáji až další den ráno,“ vyprávěl elegantně oblečený muž rozhořčeně.

„Jeho nejlepší chovný hřebec, za kterého zaplatil pěkně tučnou sumu, prostě zmizel!“

Kolegové ho se zájmem poslouchali.

„Pochopitelně okamžitě spustil pátrání. Celý statek byl na nohou, pomáhali i lidi z vesnice, ale všechno marné. Pak mu kdosi dal jistou informaci.“

Kriminální sekretář Robert Walther se nenápadně ohlédl po Leovi Wechslerovi, který se opíral se založenýma rukama o spisovou skříň a mlčel.

„Potají to zvíře naložili a odvezli do Spandau, kde ho v řeznictví porazili a zpracovali do salámu a na sauerbraten. Nenahraditelného závodního a chovného koně!“

„No, tak byl nakonec aspoň užitečný,“ prohlásil posměšný hlas. „Možná touhle cestou udělal lidem víc radosti, než když běhal dokolečka po závodišti.“ Leo si oprášil smítko z rukávu, neurčitě kývl do prostoru a odešel z místnosti. Robert pokrčil rameny a následoval ho na chodbu oddělení vražd.

„Ty si nedáš pokoj, co?“

Leo šel v klidu dál a otevřel dveře své přední kanceláře, kde u psacího stolu seděla jeho sekretářka slečna Meineltová. „Jen jsem řekl, co si myslím.“

„Von Malchow se nám vrátil zatraceně rychle,“ dodal Robert a také vešel. On a kolega Berns pracovali ve vedlejší místnosti, která byla s Leovou kanceláří propojena dveřmi.

Leo se posadil za stůl a založil ruce. Venku na Dircksenstrasse lomozil vlak městské dráhy. „No ovšem, páneček musí dostat druhou šanci po tom, co slídil za mou sestrou a vůbec se choval nemožně. Víš dobře, že kdokoliv z kolegů by se z oddělení D tak rychle nevrátil, toho by nechali vydusit mnohem déle. Ale pan von Malchow má vlivné přátele.“

Když se Robert rozesmál, Leo se na něj tázavě zadíval.

„Ale ten komentář o tom koni neměl chybu.“

„Nechápu, proč bych měl litovat majitele dostihové stáje, když lidi kvůli hladu demonstrují v ulicích. Ti jedí i psy a kočky, o tom nepochybuj.“

„Já přece vím, že máš pravdu,“ prohlásil Robert dobromyslně. „Akorát si o tobě někdo bude myslet, že sympatizuješ s KPD, když tě uslyší takhle mluvit. I když je teď u vesla SPD, tak tu rozhodně nejsou žádoucí žádní rudí komisaři. Chceš snad ještě někdy povýšení.“

„Ne za každou cenu.“

Robert svému příteli tuto neoblomnost chvílemi záviděl. Ten se před nikým nekrčil, nikdy se netajil svým názorem, zastával se kolegů, kteří byli dle jeho mínění neprávem trestáni. Nikdy by před nikým neustoupil jen proto, že má dotyčný mocné přátele. Jeho chování mu zatím neuškodilo, protože odváděl dobrou práci a měl dobré jméno u Ernsta Gennata, jejich nadřízeného. Robert si ale často říkal, jak dlouho mu to ještě bude procházet. A jak dlouho ještě Leo s platem komisaře udrží rodinu nad vodou.

Leo si povzdechl. „Já jenom říkám, že závodní kůň je v dnešní době zbytečnost. Lidi stojí fronty u dobročinných vývařoven, dětem ve školách rozdávají potraviny. Georg tuhle přinesl balíček s tmavým chlebem.“ Zavrtěl hlavou. „Já vím, nám se vede líp než většině ostatních, ale taky už pomalu není kde brát. Ilse teď vyměnila vejce a brikety za nové podrážky. Hodně dětí chodí na těch dřevěných, vždyť v tom se nedá skoro chodit. Znáš tohle?“ Vytáhl ze zásuvky jakousi brožuru a hodil ji na stůl. Název zněl Nouze v Berlíně. Čísla a fakta. „Sepsal to primátor osobně.“

„Neznám,“ řekl Robert.

„Ale měl bys. Georg mi povídal, že hodně spolužáků jí ve škole jen suchý chleba. Žádné mléko. Jeho kamarád Peter tvrdí, že jeho malá sestra nikdy v životě nepila mléko, a to jsou jí dva roky. On sám někdy radši ani nejde do školy, protože nemá nic čistého na sebe. Kolegové z oddělení C nevědí, kde jim hlava stojí. Záplava případů krádeží potravin, potravinových lístků…“ Ztichl.

Robert se cítil poněkud nepříjemně, jako vždycky, když se Leo rozhorlil kvůli bídě spoluobčanů. Ta nouze byla pochopitelně zlá, ale člověk měl coby policista aspoň jistou práci. Čas od času si přál, aby jeho přítel a kolega bral život přece jen s větším nadhledem.

„Tohle všechno vím, ale s tím nic nezmůžeme. Nejsme politici.“

„Když se člověk musí starat jen sám o sebe, má to jednodušší,“ reagoval Leo. „S rodinou je to tvrdší. Jedna fabrika u nás v Moabitu dělnicím nově umožnila, že si můžou vyzvednout mzdu hned ráno na vrátnici, aby si mohly okamžitě nakoupit to nejnutnější, protože po šichtě už by za ty papírky nic nedostaly. A pro von Malchowa je tragédie, že ta předražená herka skončila v klobásách.“ Podívali se na sebe a zase se zasmáli. „No jo, aspoň nás ještě nepřešel humor. To je možná jediná cesta, jak tenhle život vydržet,“ komentoval to Leo.

„Znáš ten vtip o tom vrchním, co…“ Začal zvonit telefon. Robert se natáhl po sluchátku. „Ano, rozumím. Nejdřív ošetřit, potom k Heidlerovi vyslechnout. Kolega je na tyhle případy specialista.“ Zavěsil. Na Leův tázavý pohled ozřejmil: „Přepadení za Štětínským nádražím. Oběť přišla nejenom o cennosti, ale dokonce jí vyrvali zlaté zuby.“

„Když peníze nemají žádnou hodnotu, musí se investovat do zlata,“ poznamenal Leo cynicky.

O chvíli později někdo zaklepal a Leo zvedl hlavu od spisu. „Vstupte!“

Ve dveřích stanula kulaťoučká žena s vlídnou tváří.

„Pane Wechslere?“

„Slečno Steinerová, čemu vděčím za tu čest?“

Trudy Steinerová, potají nazývaná též Párkařka Trudy, byla sekretářkou vrchního kriminálního komisaře Ernsta Gennata. Její figura svědčila o tom, že jí stejně ráda jako její šéf.

Položila mu na stůl list papíru. „Telefonoval nám nějaký doktor Behnke. Jedna z jeho pacientek zemřela, jak se vyjádřil, za poněkud záhadných okolností. Pan Gennat vás prosí, abyste s tím doktorem promluvil.“

Leo se podíval na papír. „A je to oficiální oznámení?“

„Však rozumíte, chce postupovat citlivě, s ohledem na rodinu. Zatím je to jen podezření.“

„Dobře, hned mu zavolám.“

„Hezký den, pane Wechslere.“ S těmito slovy Trudy Steinerová vymanévrovala své široké tělo ze dveří.

Leo už bral do ruky sluchátko, aby se nechal spojit, když tu zase někdo zaklepal. Na jeho „Dále“ otevřela slečna Meineltová. „Máte návštěvu, pane komisaři.“ Vešel mladý, dobře oblečený muž a podíval se z Lea na Walthera. Smekl klobouk. „Jsem tady správně na oddělení A? Oddělení vražd?“

Leo zase odložil sluchátko a obešel psací stůl. „Kriminální komisař Wechsler. Můj kolega, kriminální sekretář Walther.“ Ukázal na dřevěnou židli před svým stolem.

„Prosím.“

Mladík si stáhl koženou rukavici a podal Leovi ruku. Potom se posadil. Leo se vrátil na své místo a měřil si návštěvníka. Ten byl celý v černém, klobouk, oblek, kravata, plášť, boty. Všechno na míru a ručně šité, to bylo zřejmé na první pohled. Buďto si v této barvě liboval, nebo byl ve smutku. Zjevně to druhé, protože byl bledý a navzdory svému mládí – Leo mu hádal asi dvacet – vypadal ztrápeně. Ale přesto, pohledný mladý muž s blond vlasy a tmavě modrýma, skoro až fialovýma očima, hezky tvarovaným nosem a plnými rty. Nevypadal zženštile, ale měl v sobě určitou křehkost, která je vlastní lidem trpícím vleklou nemocí. „Co pro vás můžu udělat?“

„Promiňte, ještě jsem se nepředstavil. Adrian Lehnhardt.“

„Pane Lehnhardte, povězte nám, co vás sem přivádí.“ Mladík vytáhl kapesník, aniž by ho použil. Prostě ho držel v ruce, jako kdyby ho uklidňovalo cítit látku v dlani.

„Já… možná už o tom víte… Doktor Behnke říkal, že se obrátí na policii.“

Leo se s údivem podíval z návštěvníka na papír, který mu přinesla Trudy Steinerová. „Ještě jsem se nedostal k tomu, abych se s ním spojil. Povídejte, prosím.“

Adrian Lehnhardt otálel. „Moje rodina – to znamená matka, otec už nežije – neví, že jsem tady. Jde o moji tetu, doktorku Henriette Straussovou. Zemřela. Před dvěma dny.“ Mluvil přerývaně, jako kdyby se mu těžko hledala slova.

Leo zvedl hlavu. To jméno mu bylo povědomé, jen takhle narychlo nevěděl odkud.

Mladý muž polkl, jako kdyby zápasil se slzami.

„Umřela na akutní zápal plic. Ale…“ Zmlkl, jako by nevěděl, jak dál. „Já tomu ale nevěřím. Teta byla zdravá, každou zimu přestála bez jediného nachlazení. Dokonce se tím i chlubila. A doktor Behnke má taky pochybnosti.“

„Pochybnosti v jakém směru?“ Mladíkova slova zněla Leovi poněkud zmateně.

„Mluvil v lékařských termínech, které mi nejsou úplně zřejmé, mluvil o hromadění vody v plicích a typických nebo netypických šelestech při dechu… To vám jistě vysvětlí sám. Okolnosti tetiny smrti každopádně nebyly normální.“

„Vzbudil vaše podezření doktor Behnke, nebo jste si něčeho zvláštního všiml sám?“

„No, byl to hlavně její zdravý způsob života. Teta jedla zdravě, chodila na čerstvý vzduch a cvičila jógu. Znáte jógu?“

Leo přikývl. „Už jsem o ní slyšel.“

„Naučila se ji na cestě do Asie od jednoho buddhistického mnicha.“

Teď si vzpomněl – dovolená na Hiddensee, Clařina náhodná známá z pláže. Lékařčina vizitka, kterou mu Clara ukazovala.

„Znala se taky s doktorem Dahlkem, který staví Buddhistický dům ve Frohnau.“

„To zní všechno velice zajímavě, pane Lehnhardte, ale stále jste nám ještě nevysvětlil, co přesně vzbudilo vaše a doktorovo podezření.“

„Teta zemřela na otok plic v důsledku zápalu plic. Jinak řečeno se udusila. Nemoc propukla náhle a za dva dny byla teta Jette mrtvá.“

„Zemřela doma?“

„Ano, bydlí – bydlela v Charlottenburgu. Kategoricky odmítala léčbu v nemocnici, ačkoliv byla sama lékařka. Zřejmě nevěřila, že je to vážné, nebo tomu nechtěla věřit.“

Leo si udělal poznámku. „Kdo se o ni staral?“

„Nejdřív nikdo. Snažila se nejspíš poradit si sama. Jelikož k nám byla pozvaná na večeři a nepřišla a nedalo se jí ani dovolat, jela matka do jejího bytu. Domlouvala jí, ať jde do nemocnice. Bezúspěšně. Proto jsme zapojili našeho rodinného lékaře. Chtěl ji nechat odvézt na kliniku, ale krize nastoupila rychle. Pak už bylo pozdě.“

„Onemocnět může i člověk, co žije zdravě,“ odvětil Leo střízlivým tónem. Výklady mladého muže jej zatím nepřesvědčily. „Vyskytly se další podezřelé okolnosti?“

„Ale ano, ona blouznila, ale… krátce před smrtí se na mě pronikavě podívala. A pak zašeptala: ‚Tohle je něco jiného. Cítím to.‘ A potom ještě něco, co znělo jako ‚růženec‘.“

„Vaše teta byla zbožná?“

Lehnhardt zavrtěl hlavou. „Vůbec ne, nebo aspoň ne ve smyslu křesťanství.“

„Takže si nemyslíte, že se před smrtí chtěla pomodlit?“

„To jistě ne.“

„Když lidé umírají, chovají se někdy úplně jinak, než jak to od nich znáte,“ podotkl Robert Walther.

„Lituji, pane Lehnhardte, ale samotné vaše líčení k zahájení vyšetřování nestačí,“ prohlásil Leo. „Nejdřív si musím poslechnout, co mi poví doktor Behnke. Uvedu ale do protokolu, že jste sem 24. října 1923 přišel, protože se domníváte, že vaše teta, doktorka Henriette Straussová, nezemřela přirozenou smrtí.“

„To odpovídá skutečnosti.“

„Mluvil jste o tom podezření s někým dalším kromě doktora?“

Lehnhardt zavrtěl hlavou. „Ne, nechtěl jsem matku zbytečně rozrušit. Smrt tety Jette jí hluboce otřásla. Byla to pro ni stále její malá sestra, nehledě na věk.“

„Dobře. Můžete k vaší tetě ještě něco doplnit? Osobní věci, něco o jejím charakteru, jak žila, s kým se stýkala?“

Lehnhardt si odkašlal. „Teta byla lékařka, profese, které se věnovala s velkou oddaností. Byla to žena říkající své názory naplno, nevyhýbala se konfliktům. Ne, že by byla hádavá, ale její práce zkrátka přinášela příležitostné konflikty s autoritami. Pracovala v Nemocnici královny Luisy na gynekologicko-porodnickém oddělení. Kromě toho se věnovala poradenství pro ženy v nouzi.“

„Jak přesně to vypadalo?“

„Hm, pomáhala ženám, které, ehm, se dostaly do jiného stavu a byly tak chudé, že by nedokázaly uživit další dítě. Nemocným ženám. A taky…“ zrudl. „… prostitutkám. Všem ženám, které potřebovaly pomoc.“

„To je velice chvályhodné,“ řekl Leo.

„Má teta byla člověk, který neochvějně kráčel svou cestou. Někdy to ostatním neulehčovala, protože na ně měla stejně vysoké nároky jako na sebe. Dokázala se pro tolik věcí nadchnout.“ Ztěžka polkl. „Byli jsme si s tetou blízcí.“

„Proto jste přece tady,“ konstatoval Leo klidně. „Prosím, nadiktujte nám pro úplnost vaše jméno, místo narození, věk a povolání. Adresu taky, prosím.“ Kývl na Roberta Walthera, který zapisoval.

„Adrian Gustav Lehnhardt, narozený v Davosu, dvaadvacet let, bytem Baseler Strasse 12a v Berlíně Lichterfelde, student hudby.“

„Jaký nástroj?“

„To chcete do protokolu?“

„Ne, jen pro sebe,“ řekl Leo. „Mám ve zvyku dělat si obrázek o lidech, se kterými jednám.“

„Housle.“

„Už jste měl koncerty?“

„Ano, v Konzerthausu.“

„A později chcete k filharmonikům?“

„Plánuji kariéru sólisty,“ odpověděl Lehnhardt trochu netrpělivě. „Upřímně ale nevím, jak to souvisí s případem.“

„Jestli jde o případ, to musíme teprve zjistit,“ brzdil ho Leo. „Pane Lehnhardte, jistě rozumíte, že takový podnět musíme důkladně prověřit. K tomu patří i to, že chceme mít představu o vaší osobě. Všechno ostatní rozhodneme, až si promluvíme s tím doktorem.“

Následný telefonát stál Lea trpělivost i úsilí. Starý rodinný lékař přiznal, že navzdory pochybnostem vystavil úmrtní list, protože nedokázal přenést přes srdce, že by zdrcené sestře sdělil své podezření. Teprve po dvou dnech se rozhoupal k tomu, aby vyrozuměl policii.

„Víte, že jste porušil předpisy,“ řekl Leo přísně.

„Ano, toho jsem si vědomý. Znám tu rodinu ale už dlouho a… paní Lehnhardtová byla tak zoufalá. Nemůžu ani s jistotou tvrdit, že se jednalo o nepřirozenou smrt, ale okolnosti jsou podivné.“

„V jakém ohledu, pane doktore?“ zeptal se Leo a otevřel zápisník.

„Smrt nastala velmi rychle, její stav se rapidně zhoršil. Byly zřetelně slyšet dýchací šelesty ukazující na vodu na plicích, vlhké chrčení.“

„Rozumím tomu správně, že voda na plicích a edém plic jsou jedno a totéž?“

„Přesně vzato mluvím o hromadění tekutiny, která nemusí být nutně voda, ale v podstatě máte pravdu.“

„Není možné, že by ten edém byl způsoben zápalem plic?“

„Těžko, pane komisaři. Dochází k němu například při srdečních onemocněních, ale obvykle ne ve spojení se symptomy jako je horečka a nevolnost, kterými pacientka trpěla.“

„Mohla trpět srdeční chorobou?“

„Pro tu nebyly patrné žádné příznaky, pane komisaři, a její synovec mě ujišťoval, že zemřelá se celý život těšila pevnému zdraví.“

Leo se krátce zamyslel. „Rozumím, pane doktore. Zažádám o pitvu. Zítra k vám pošlu kolegu, který zaprotokoluje vaše vyjádření. Na shledanou.“

„Doktore Stratowe, musíme urychleně najít náhradu za paní doktorku Straussovou,“ oznámil ředitel Nemocnice královny Luisy vedoucímu oddělení gynekologie a porodnictví. „Současný příliv pacientek si to naléhavě žádá. Nezajímá mě, jestli máte proti okamžitému obsazení jejího místa námitky, jde mi pouze o plynulý chod oddělení.“

Rudolf Stratow si v duchu povzdechl. Sem do profesorovy nejsvětější svatyně ani v nejmenším nepronikala hektičnost pracovního dne nemocnice. Obložení stěn z tmavého dřeva, knihovny sahající až ke stropu, zarámované listiny, křišťálová těžítka, kožená psací podložka – pánský pokoj jak z minulého století. Nade vším se vznášel sladký odér dýmky vetknuté v ředitelových zubech.

„Pane profesore, to si plně uvědomuji. Chtěl bych ale upozornit, že bychom měli postupovat prozíravě a věnovat pozornost pečlivému výběru, pokud jde – jak bych to řekl – o vědecké postoje uchazečů.“

Profesor Wilhelm Liesegang se na něj zahleděl přes okraj svých půlměsícových brýlí.

Stratow mu hleděl zpříma do očí. „Paní doktorka Straussová byla zajisté vynikající lékařka, ale ze své podstaty spíše prakticky orientovaná. Tím chci říct, že praktická práce s pacientkami jí ležela na srdci víc než odborné aspekty jejího povolání. Na naše oddělení bych si přál lékaře, který bude chápat význam našeho výzkumu a bude se ze všech sil zasazovat o jeho pokrok. Jistě víte, co mám na mysli, pane profesore. Jde o budoucnost medicíny.“

3 

Leo obvykle nemíval ve zvyku svěřovat se s podrobnostmi svých případů, ale když toho večera seděl s Clarou v obývacím pokoji, nedokázal si to nechat pro sebe.

„Henriette Straussová je mrtvá.“

Clara musela vteřinu přemýšlet, pak vytřeštila oči zděšením. „Ta doktorka z Hiddensee, kterou jsem potkala na pláži?“

Přikývl. „Nebylo tam něco s nějakým dámským salónem, kam tě chtěla pozvat?“

„Ano. Nikdy jsem tam nešla, jaksi nikdy nebyl čas. A teď už je pozdě.“ Svraštila čelo. „Co o tom víš? Co se stalo?“

„Podle úmrtního listu umřela na zápal plic. Může z toho ale být případ pro nás.“

„Jak to?“

„Jsou tu nějaké indicie ukazující na nepřirozenou příčinu smrti. Zatím nic hmatatelného, sotva jsme začali vyšetřovat. Ošetřující doktor má pochybnosti, musíme je prověřit. Nevzpomínáš si, o čem jste spolu mluvily? Každá maličkost může být důležitá.“

Clara se v duchu vrátila na pláž, znovu cítila ten slaný vzduch, slyšela vlny šplouchající o břeh. Viděla před sebou ženu v bílém s rozpaženýma rukama oslavující samotu. Vyprávěla Leovi všechno, co se jí právě vybavovalo, o józe, o cestování, o boji, když se doktorka musela prosadit v mužském prostředí, a o těch chudých ženách, kterým pomáhala.

„Zmínila se taky o tom, že je nezávislá. Z toho jsem usoudila, že je svobodná a bezdětná. Víš, zní to bláznivě, vždyť jsem ji vůbec neznala… Ale přesto, ona byla tak plná života, impulzivní, zvídavá, přátelská. A s tím vším je naráz konec.“ Zavrtěla hlavou. „Pro tebe smrt patří k běžné práci, ale…“

„Ty jsme přinesli pro vás.“ Usmála se na Claru.

Leo se díval z jedné ženy na druhou. Ilse přikývla.