Markéta Prášková 

Ester 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Markéta Prášková, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1411-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-1412-8 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

„Nezáleží na tom, jak velký byl náš domov. 

Důležité bylo, že v něm byla láska.“ 

Peter Buffett 

— PROLOG — 

Srpen 1969 

Vyšetřovatel vzhlédl. Přejel pohledem hlouček lidí při okraji lesa, kteří se snažili přes štíhlé kmeny bříz zachy tit dění uvnitř. Měli zákaz vstupu na místo činu, to jim ale nezabránilo tlačit se alespoň za zábranou. Zvědavci, nakrčil čelo nelibostí. Všude se jenom pletou pod nohy, obzvlášť při probíhajícím vyšetřování. To aby pak mohli mezi známými roznášet drby a nepodložené senzace. V tomto konkrétním případě se však mohl jen těžko divit. Když houbaři najdou u lesní cesty mrtvolu s pobodaným hrudníkem a zvlhlým papírovým vzkazem se slovy Smrt za smrt!, jsou z toho místní přirozeně v obrovském šoku. Vyšetřovatel o tom věděl svoje. Žádná vražda se nedá klasifikovat jako malý zločin, nejedná se přece o krádež slepice. A jestliže je navíc zavražděným vysoce postavený komunistický funkcionář, klade policie na objasnění zlo činu mnohonásobně větší důraz. Vyšetřovatel přivřel oči, aby vypadal přísněji, a na moment se pokusil takto na dálku zaznamenat ve výrazech těch lidí nějakou stopu. Jeden z nich může být vrah.

Zavražděného tady všichni znali, a vyšetřovatel měl proto už nyní své teorie. Buď to udělal člověk, jehož blíz kému mohl mrtvý ze své pracovní pozice smrtelně ublížit, nebo tu probublala na povrch nějaká skrytá zášť mezi vesni čany. Všude se dalo něco takového najít. V posledních třech desetiletích se doslova násilně měnily dějiny a s nimi i lidé, tu na jednu stranu, tu na druhou. Celá tato trpká a neklidná doba žádala krev. Staré nespravedlnosti, jichž se občané na sobě vzájemně dopouštěli, dost často v touze po bezpečí vlastní rodiny, rozhodně časem samy od sebe nezanikaly. Ve zdánlivém tichu přetrvávaly zasunuté v lidských srdcích, neviditelné na povrchu, ale neuzdravené uvnitř. Stále měly velkou sílu vylít se z břehů. Sousedské vztahy byly od dob zabrání Sudet a následného obsazení Československa soustavně narušovány zásadními trhlinami, které už leckdy půjdou jen těžko zacelit. A dosud to ještě neskončilo. V každém případě vrah svým nedbale napsaným vzkazem vědomě poskytoval jisté vodítko. Tato vražda nebyla spáchána náhodou, nýbrž z promyšlené msty!

Vyšetřovatel se vždycky rád zabýval podobnými zločiny. Řešení kriminálních případů se pro něj stalo životní výzvou, které se prozatím pokaždé zhostil se ctí. Především to pro něj ovšem představovalo přirozený prostředek, jak zůstat u policie a nezaplétat se do honu na politické vězně. To nesnášel, ač o tom nikdy nahlas nemluvil. Politice příliš neholdoval, morálně většinou cítil vše jinak, než bylo veřejně deklarováno jako jediné správné. Ve společnosti se k žádným názorům nepřikláněl. Proto se honil za zloději a vrahy. Miloval spravedlnost, logiku věci a jasné členění světa na dobro a zlo. Žádnou propagandu, žádné plané a pochybné řeči… Tady, v tomto lese, se stalo něco zlého a on to vyšetří, aby mohlo dojít nápravy.

Jenom jedna věc ho trápila. Nepřiznal, a ani v budoucnu nechtěl přiznat, že to tady v Horce trochu zná. Že tady poblíž už deset let žije jeho teta a strýc a že k nim on sám vozí svoje rodiče každé jaro na pravidelnou návštěvu. Kdyby se o tom dozvědělo vedení, mohli by práci přidělit někomu jinému.

Vyšetřovatel hodlal tu skutečnost zatajit, byl však rozhodnutý přistupovat k pátrání přísně objektivně.

Předpojatost nepřipustí. Dokončí tento velký případ stej ně dobře jako všechny své předchozí případy a viník bude spravedlivě potrestán.

1990 

Stiskla jsem ucho cestovního kufru a po schůdkách sestoupila na perón. Jen s obtížemi se mi podařilo popojít několik kroků, ze všech stran se na mě tlačili cestující. Vzhlédla jsem výše, nad jejich hlavy, a zrakem jsem zachytila prosklené části nádražní budovy, kulaté hodiny ukazující půl desáté a samozřejmě i nápis Hlavní nádraží. Zastavila jsem se. Jako třpytivá mlha mě obklopil zvláštní, neskutečný pocit připomínající vděčnost. Jsem tady! Konečně se mi podařilo dorazit na místo, o kterém moje rodina dlouhá léta jenom snila.

Na nádraží šuměl běžný ruch, lidé přijížděli a odjížděli, vyhlíželi známé, nebo se s nimi naopak loučili. Neznala jsem nikoho a nádraží mi přišlo stejně tak neznámé. Ale právě tady bych měla být šťastná! Dorazila jsem přece do Prahy! Domů…

Ještě chvíli jsem postála na místě a snažila se nasát novou povznášející atmosféru. Svobodnou, přesto však pro mě poněkud tísnivou.

Nezbylo než se začít mezi lidmi proplétat k východu. Odevšad jsem slyšela češtinu, zněla mi v uších doslova jako stará píseň, spojená s mým dětstvím. Rozuměla jsem jednotlivým slovům, sama jsem tak rychle ale mluvit neuměla. V kupé jsem několikrát zapředla hovor se starší Češkou z Berouna, která se vracela od příbuzných z Německa. Hned poznala, že nežiju v Československu, ale zároveň mi tvrdila, že česky umím docela dobře. Sama jsem to jen těžko odhadovala. Lída mě neustále nabádala, abych si češtinu udržovala. Že čas k návratu jednou určitě přijde…

Ten čas, po nekonečně dlouhé době, nyní opravdu nadešel. Ovšem Lída se ho už k mé nekonečné lítosti nedožila. Jak ráda by ještě aspoň jednou do Čech přijela. Snad by jen krátce nahlédla, jak tady žijí její známí, a prohodila s nimi několik vět… Tolik si po svém domově stýskala.

Venku zářilo slunce a město již od pohledu srdečně vítalo nové návštěvníky. Mrzelo mě, že si toto místo už nepamatuju. Ani jediná vzpomínka na jiskřivou, sluncem zalitou Prahu mi v paměti neuvízla. Mohla jsem přece prožít život tady. Kdyby Hitler neobsadil českou kotlinu. Kdyby tomu Evropa jen mlčky nepřihlížela. A ovšem, kdybych se nenarodila jako Židovka. Nevybavovala jsem si rodiče té dívky, Ester. Nepamatovala jsem si bohužel ani na tu dívku samotnou…

Opět jsem se zastavila. Moji pozornost upoutala řada osob s tabulemi. Na jedné z nich, dál od ostatních, jsem četla svoje jméno: Anna Durand.

Úleva se ve mně mísila s nejistotou. Je člověk, který tu na mě čeká, opravdu můj přítel? Černé vlasy mu na skráních šedivějí, tmavé oči se dívají příliš pronikavě a ten nos… Nevybavovala jsem si, že by měl Antonín tak ostrý nos.

Vyrazila jsem mu odhodlaně vstříc. Pozoroval mě pátravým, hluboce zkoumavým pohledem. Snažil se ve mně najít holčičku s kudrnatými vlasy, kterou znával. Tu ale dávno odvál čas. I mladá léta nás obou už dávno odvál čas.

Pohlédli jsme si do očí a on se usmál. A právě ten úsměv způsobil, že jsem ho najednou poznala. Zachytila jsem v jeho rysech stopy z dávných dob a obestřela mě upřímná radost. Změnil se, ale za tolik let by se změnil každý.

„Antoníne,“ usmála jsem se také.

„Anno,“ řekl a napřáhl ruku k pozdravu. Srdečně jsem ji stiskla. „Vítám tě tady.“

Nebyla jsem si jistá, jak se zdraví kamarádi, kteří se tak dlouho neviděli a kteří se už znají prakticky jen z pravidelně vyměňovaných dopisů. Antonínův pevný stisk ze mě však sejmul i poslední zbytky nejistoty.

„Děkuji, Tondo.“

„Jakou jsi měla cestu?“

„Velice příjemnou. Děkuji za optání.“

Galantně mi vzal kufr z ruky a pokynul rukou k chodníku.

„Dnes bude hezký den, rád bych ti proto nejdřív ukázal Prahu,“ navrhl. „A potom tě zavezu domů.“

Smutně jsem pokývala hlavou.

Domů…

Praha mě absolutně nadchla. Touláním kouzelnými uličkami Starého i Nového Města, návštěvou chrámů a sezením v kavárnách jsme s Antonínem strávili neopakovatelný den. Jen těžko se dalo přehlédnout, že můj přítel následkem prodělaného zranění v dětství stále napadal na pravou nohu. Zpočátku byl hovor mezi námi poněkud obtížný, ale oba, Antonín i já, jsme měli dobrou vůli obnovit aspoň zčásti naše přátelství tam, kde bylo před lety přerušeno. Vyprávěl mi o všelijakých zajímavostech hlavního města a občas přihodil i nějaký střípek z vlastního života.

„Nejvíc se mi líbil výhled z Hradčan na Vltavu,“ zhodnotila jsem v autě svoje dojmy.

Antonín pozdvihl obočí. „A to jsem ti ještě neukázal výhled z Petřínské rozhledny.“

„Jak je možné, že znáš Prahu tak dobře?“

„Po návratu ze Slovenska jsem tady necelý rok bydlel. Chtěl jsem si před návratem do Horky něco vydělat.“ Slovo Horka ve mně vyvolávalo příjemný pocit očekávání. Lída na ni často myslela. Ve mně osobně, i když jsem si nepamatovala tolik co ona, zůstala hrstka rozmlžených vzpomínek na roky dětství, šťastné a idylické, díky Lídě a Marii téměř nepoznamenané válkou.

„Připravil jsem ti pokoj u mě doma,“ řekl Antonín.

„Ano, jistě. Děkuji.“

„Váš statek hodně sešel. Pokoušel jsem se ho občas nějak pospravit, ale je tam vlhko, okna netěsní a střechou zatéká. Jenom v kuchyni a přední ložnici to vypadá jakž takž solidně, určitě se tam zajdeme podívat. Jinak u mě ale zůstaň, jak dlouho budeš chtít. Mám velký dům a žiju sám.“

„Neoženil ses,“ spíš jsem konstatovala, než se ptala.

O Antonínově životě jsem něco věděla.

Pokrčil rameny a zabočil na vedlejší silnici. „Měl jsem vážnou známost, je to už dávno.“

„Rozešli jste se?“

„Hm. Nenašla ve mně toho pravého. Ty ses ale vdala…“

„Ano. Paul byl skvělý muž,“ na moment jsem se zasnila. Ráda jsem na svého muže vzpomínala. „Strávili jsme spolu krásných dvacet let, které bych za nic na světě nevyměnila. Vychovali jsme spolu úžasného syna a dceru. A představ si, že moje malá Michelle už sama čeká miminko.“

„Jak je to dlouho, co Paul zemřel?“

„Osm let.“

„Chybí ti?“

„Často,“ přiznala jsem. „Tak už to ale chodí. Lidé přicházejí a odcházejí…“

Stočil ke mně pohled a naše oči se střetly. Oba jsme v srdci nosili vzpomínky na tolik lidí, kteří už z našich životů odešli.

Do Horky jsme přijeli se setměním. Z vědomí, že se konečně vracím na místo, které pro mě a moji rodinu tolik znamenalo, mi lehce mravenčilo v zádech. Antonín zpomalil, snad i úmyslně, abych si mohla ves lépe prohlédnout. Kostel se štíhlou věží mi přišel mlhavě povědomý, kdesi v hloubce svého života jsem ho znávala. Snad i hostinec, i když dnes trochu odlišný, se mi vybavil. Domy a ulice však vypadaly na první pohled jinak, vesnice se rozrostla a přirozeně změnila. Věřila jsem ale, že až se sem později vypravím pěšky, najdu ještě i další svoje vzpomínky. Drobnosti, které čas nepoznamenal a které tu na můj návrat v tichosti čekaly čtyřicet pět let.

Antonínovu dvoupatrovou vilu jsem dnes viděla poprvé. Ani jsem ji nemohla vidět dříve, protože ji postavil až dlouho potom, co se naše životní cesty za velmi vyhrocených okolností rozešly. V ničem se nepodobala podlouhlé chalupě s prohnutou střechou, kde Antonín v dětství bydlel. Zboural ji nebo snad spadla sama, to jsem přesně nevěděla. Na jejím místě vlastníma rukama postavil nový dům. Sousedící stodola na stroje vypadala bytelně a udržovaně, ale žádná zvířata ani prostory na obilí nebo seno jsem neviděla. Malá zahrádka, několik stromů. Nedaleký les…

Ano, ten si možná také pamatuju. Do lesa kousek odtud jsem si s Tondou chodívala hrát…

„Naše chalupa je pryč,“ řekl Antonín. „Po otcově smrti dlouho chátrala, až se rozpadla,“ odpověděl mi sám. „Když jsem se sem v sedmdesátém vrátil, bydlel jsem nějaký čas u Marie, než jsem dům dostavěl. V naší staré chalupě bych ale rozhodně žít nechtěl, a neměl bych proto ani zájem ji opravovat. Některé vzpomínky není třeba oživovat.“

Přesně jsem věděla, o čem mluví. Antonín měl tady v Horce těžký život. Velice těžký.

Povečeřeli jsme v jeho prostorné bílé kuchyni, kde jsme při následné sklence vína zapředli hovor o nedávné revoluci. Svobodné Československo právě nastupovalo na cestu velkých změn, nicméně popošlo zatím sotva několik kroků.

Pozorovala jsem Antonína, jak se směje, jak naklání hlavu a trpělivě čeká na moje odpovědi, a uvědomila jsem si příjemnou skutečnost, že si stále dobře rozumíme.

Později večer se Antonín zvedl, aby mě provedl domem a ukázal mi pokoj, který pro mě připravil. Po dlouhé cestě a dni naplněném emocemi volala moje mysl i tělo po odpočinku a on to v přesném okamžiku vytušil. Snad v nás stále přetrvávalo naše dávné vnitřní spojení. Měli jsme toho ještě tolik, co jsme si nestihli říct, ale jistě se naskytne příležitost i v dalších dnech.

„Uvidíme se ráno. Teď odpočívej.“

„Antoníne,“ vyšla jsem za ním ještě na chodbu. „Slíbila jsem jednomu novináři, že se s ním zítra po obědě sejdu v Jihlavě. Jede tam odtud nějaký vlak nebo autobus?“

Antonín překvapeně zamrkal. „Jak si tě našel? Jsi v Čechách sotva několik hodin.“

Mávla jsem rukou. „Snažil se mi zatelefonovat do Paříže, ale jednal s mým synem. A Julien mu to přislíbil, ani se mě nezeptal. Tvrdil, že každého, kdo se teď vrací z emigrace domů, vyhledávají novináři. Že je mojí povinností vyprávět svoji životní zkušenost.“

Antonín přikývl. „Nedělej si starosti. Zítra je neděle, takže nejdu do práce. Odvezu tě, kam budeš potřebovat.“

„Paní Durandová?“ oslovil mě v kavárně U Slavíka prošedivělý pán a ihned se postavil, aby mě uvítal. V košili a šedém obleku mi připomínal důstojné postarší herce z černobílých filmů.

„Pan Bílek?“ ujišťovala jsem se.

„Ano,“ kývl a podal mi ruku. Tvář mu brázdily řady drobných vrásek, jeho oči na mě však hleděly překvapivě jasně a pozorně.

Zpozdila jsem se o deset minut, ale pan Bílek se nezdál netrpělivý.

„Pojďte se, prosím, ke mně posadit. Smím vás pozvat na kávu?“

„Jistě,“ usedla jsem na čalouněnou židli blízko okna.

Servírka k nám pohotově zaběhla a pan Bílek jí sdělil objednávku.

„Měla jste dobrou cestu?“

„Ano, děkuji. Pro jaké noviny píšete?“

„Hospodářský týdeník,“ zamumlal. Přivřela jsem oči. Ten člověk něco skrývá, problesklo mi hlavou. Přesto jsem k němu nepojala nedůvěru. Každý přece něco skrývá.

„Žádal jste mě o rozhovor. Co konkrétního by vás zajímalo?“

„Žila jste tady během okupace. Pak jste se svou… rodinou… emigrovali…“

Potřásla jsem nervózně hlavou. Nebyla jsem si jistá, jestli o tom chci doopravdy vyprávět. Jestli o tom všem vůbec můžu vyprávět! Stala jsem se jen nepatrnou součástí dějinné scény, v níž hráli hlavní role jiní herci.

„Narodila jsem se v Praze…“

„Ovšem,“ přitakal, jako by to pro něj nepředstavovalo žádnou novinku. „Mluvím ale hlavně o vašem životě v Horce.“

Znovu jsem přivřela oči. Co má ten muž společného se mnou nebo s Horkou?

Vytušil, že ho podezřívám.

„Odpusťte, paní Durandová. Rád mapuji zajímavé regionální příběhy a nyní mám velký zájem mluvit s lidmi, kteří se po letech strávených v cizině vracejí domů. Ano, jednám i z osobních důvodů. Jistě víte, že jsme ještě donedávna žili uzavřeni za železnou oponou a většina pravdivých informací nám byla úmyslně zatajována. Až teď, když se konečně otevírají archivy a lidé přijíždějí ze zahraničí, aby nám zprostředkovali své zkušenosti, máme naději, že se nám mnoho skutečností a souvislostí objasní. Vaše vzpomínky jsou pro náš národ velmi cenné. Prosím, vyprávějte mi svůj příběh.“

Jeho žádost měla ještě osobnější příčiny, než mi předkládal, to jsem věděla určitě. Byl starší než já, mohli jsme se znát? Potkali jsme se snad v Horce? Říkal ale pravdu. Veškerou lidskou odvahu i bolest druhé světové války překryl čtyřicetiletý stín tvrdého komunismu a výpovědím válečných tragédií nebylo dopřáno příliš mnoho prostoru. Až teprve dnes začíná doba svobody a pravda může konečně vyjít na světlo.

„Dobře,“ přitakala jsem nakonec. V duchu jsem ovšem sváděla bitvu o dostatečnou vnitřní sílu, abych se dokázala ke všem ukrytým vzpomínkám znovu vrátit.

„Ten příběh ale není můj,“ upozornila jsem Bílka předem.

„Bude to vyprávění o krásné, citlivé a neobyčejně statečné ženě, která mi zachránila život…“

— LÍDA — 

1942 

Slunce se vyhouplo z ranního oparu a zazářilo na obzoru s překvapivou intenzitou. Mezi starobylými ulicemi Prahy se zelenala tráva a kolem keřů v zahradách byl slyšet bzukot včel, které se při svých cestách proplétaly s houfy barevných motýlů. Vůně květů okouzlovala smysly. Po nedávném dešti se pročistil vzduch, nabral novou svěžest a nebe pokryly drobné bílé obláčky, připomínající mořské vlny. Na první pohled nemohlo být nic krásnějšího než léto v tomto čarovném městě uprostřed Evropy.

To však neplatilo právě pro toto léto… 

Dnes Prahu ovládal bytostný lidský strach. 

Nezměrná hrůza.

Zoufalství. A smrt…

Jak jen vyjádřit nejúzkostnější pocity, jaké je vůbec člověk schopen vydržet?!

Slunce hřálo jako každý rok ve stejný čas a nezajímalo se o to, že tady na zemi se v jeho paprscích vsakuje do země krev nevinných lidí.

Lída běžela jako bez dechu, podpatky kožených střevíců spěšně klapaly po kamenné dlažbě. V hlavě jí hučelo. Úzkost jí svírala srdce tak silně, že bouchalo rychle a hlasitě jako gong, který vás vytrhne z letargie, aby ohlásil něco zcela zásadního.

Před okamžikem vyvěšená červená listina stahovala veškerou pozornost kolemjdoucích. Lída by snad jindy prokázala víc dobrého vychování a ohleduplně každého požádala o projití. Tentokrát však divoce vrazila mezi dav lidí a kvapně se tlačila dopředu. Musela se za každou cenu dostat k seznamu blíž!

V přední řadě se ozval hlasitý nářek. Lídě z toho zvuku přeběhl po zádech mráz, s urputnou vytrvalostí se ale tlačila dál.

Konečně se k vývěsce přiblížila natolik, aby si ji mohla přečíst. Černý inkoust se jí míhal před očima, měla problém na všechna ta jména zaostřit.

František Bojan.

Ján Cílek.

Stará dáma vedle ní se hlasitě zajíkla. Poznala mezi jmény svého příbuzného.

Marian Kletečka.

Vít Opletal.

Najednou křik a nářek lidí odezněl, celý svět se propadl do hrobového ticha, tíživého a nepřirozeného. Ohlašovalo bouři, která se už objevuje na obzoru a které se nedá vyhnout.

„Néé!“ zakřičela, ale snad ani sama sebe neslyšela. Tak nepopsatelnou trýzeň prožívala její mysl.

Nemohlo se jednat o nedorozumění nebo chybu zapisovatele. Na to vedli Němci záznamy až příliš pečlivě… Vít Opletal, četla znovu. Stále dokola jenom toto jméno. To milované jméno…

Dnes ráno jejího Vítka v Kobyliské střelnici popravili. Dech jí sevřela ledová pěst. Bylo mu teprve jednadvacet let.

Jako dítě Lída netušila, že je možné prožívat takový žal. V tomto okamžiku byla však nucena cítit ho ve svém čerstvě dospělém věku už potřetí. Dnes je to však horší! Když jí před osmi lety po dlouhé nemoci zemřela maminka, myslela si, že už nikdy nepřestane plakat. Jednou jí ale na víčku přece jen ulpěla poslední slza. Kolem Lídy stále zůstávala její rodina, táta i oba bratři, a život musel jít dál. Velkou část pracně nabývané jistoty později ztratila, když jí Němci zatkli tátu a poslali ho do pracovního tábora pro politické vězně. Kluci jí opakovali, že to bude dobré, že ho za čas zase pustí a že se určitě vrátí domů. Uvěřila tomu. Alespoň částečně.

Tátu jim odvedli ve třicátém devátém, hned na počátku okupace, a oni tak zůstali sami bez rodičů. Lída a její dva bratři. Sice už všichni dospělí, ale ve světě zmítaném válkou pořád nejistí a zranitelní jako děti.

Neměla ponětí, jak dlouho u rudé vývěsky smrti stála, na co myslela a co dělala. Kolem ní plíživě plynul čas trýznivé bolesti.

„Lído,“ šeptl někdo.

Nevnímala, nereagovala. Nechtěla nic slyšet ani s nikým mluvit.

„Lído,“ sáhl jí někdo na ruku.

Uvědomila si, že se krčí na zemi, ruce má omotané kolem kolen, hlavu sklopenou.

Vzhlédla.

„Lído, mrzí mě to,“ řekl ten hlas.

„Zdendo?“ přes slzavou clonu rozpoznala povědomou tvář.

Natahoval k ní ruku. Chytila se hrubé dlaně, která jí pomohla zvednout se na nohy. Objaly ji silné paže a dlouho ji tak držely. Potichu plakala.

„Pojď se mnou,“ řekl Zdeněk potichu. U rudého seznamu se stále zastavovali noví kolemjdoucí. I někteří další se byli nuceni vyrovnávat se stejnou bolestí jako Lída.

„Kam jdeme?“ hlesla. Tělo ji bolelo, nohy byly jako schvácené a v hlavě se jí usadila beznaděj.

Vzal ji kolem ramen, spíš ji podpíral, než vedl.

„Do bezpečí.“

V bytě na Příkopech se Lída ocitla už dvakrát předtím. Bratři ji tam nechtěli příliš pouštět a ani ona sama o to nestála. Nenáviděla, že se kluci staví Němcům na odpor. Neustále se o ně bála.

A teď je Vítek mrtvý! Lída se nemohla té skutečnosti v myšlenkách ani dotknout. Třásla se po celém těle a zoufalství se kolem ní omotávalo jako neprodyšný rubáš. Do bytu se vcházelo přes bývalé, dnes již zavřené kožešnictví v přízemí a potom dolů po schůdkách až do suterénu. Byt sloužil spíš jako klubovna. Lída předpokládala, že v něm nikdo nastálo nebydlí, ale pokaždé tu potkala nějaké lidi. Stejně tak i dnes.

Na speciální zaklepání otevřel hubený černovlasý mladík, kterého Lída od vidění znala. Nejspíš ještě ze Sokola, kam chodila před okupací. V obýváku na ni upřely pohled další dva páry očí. Lída si nebyla jistá, jestli ty dva mladé muže někdy předtím viděla, nepochybovala ale, že se jedná o skupinu lidí kolem jejích bratrů. Pocítila vůči nim nesmírnou zlobu! Pošetilá činnost podobných samozvaných hrdinů přivedla jejího Vítka ke smrti! Nikdy neporozuměla bláhovým odbojářům, proč tak neuvěřitelně riskují. Jestliže už jim nezáleželo na vlastních životech, neměli aspoň ohrožovat jiné! To ona by nikdy nedokázala.

Její táta jen taktak utekl kulce do týlu. Jestli byl ale pracovní tábor lepší úděl než samotná smrt, to nikdo netušil. Potom už Lídě zbyli jenom bojovní bratři, kteří se nehodlali přizpůsobit nové skutečnosti. Nechtěli respektovat, že se řád světa změnil, že dříve, za tatíčka Masaryka, se jim žilo pěkně, ale že ten čas už skončil a jenom to musí přijmout. Oni to přijmout odmítali. Za svůj sen o svobodě by klidně položili i život. Nepomohly její slzy, přesvědčování ani hádky.

Nesnášela Němce stejně jako oni všichni. Copak se ale jednotlivec může pokoušet vzepřít libovůli hrozivé velkoněmecké říše a doufat, že vyhraje? Němci jejich zemi obsadili a následně rozpoutali válku v Evropě. Lída také věděla, že to oni jsou ti zlí. Bojovat však proti nim? Hrstka slabých neozbrojených Čechů? Svět, jaký znali dřív, se od základů změnil, a podle Lídy bylo tedy nutné naučit se v tomto jiném světě žít. Toužila po klidu a míru, a přirozeně proto odmítala jakékoli násilí. Její bratři to však neviděli jako ona a teď za to zaplatili. Především mladší z nich. Vítek… Měla chuť hlasitě křičet, plakat, spílat… Zdeněk něco pronesl, ale nevnímala obsah těch slov.

Zaznamenala jen, že vyslovil Vítkovo jméno.

Ostatní mlčeli. Nevyjadřovali jí upřímnou soustrast, v takové chvíli by působila dutě a prázdně, jen jí nechali místo na divanu pod oknem. Šla přímo k němu a schoulila se do klubíčka. Toužila, aby ji aspoň na chvíli přemohl milosrdný spánek.

Muži nemluvili, aby ji nerušili, ticho jako v hrobě jí ale připadalo příšerné. Za zavřenýma očima se jí míhaly divoké tmavé obrazy bez obsahu. Podivné zkroucené spirály se vlnily v nezastavitelném rytmu a občas nabíraly temně rudou barvu krve.

Z hrůzyplných vidin ji vytrhlo opětovné zaklepání na dveře. Dvě rychlá klepnutí, pauza a nakonec ještě klepnutí. Přesně jako Zdeněk.

Do obýváku za okamžik vběhl Jarka.

„Lído! Díkybohu, že jsi tady!“ zvolal, jen co ji zmerčil.

Lída s námahou zdvihla hlavu a vydala impuls nohám, aby se pokusily narovnat a postavit.

„Jarko,“ rozevřela náruč a on ji objal a pevně stiskl. Hlasitě se rozeštkala, plakala mu do košile, nářek tlumila o jeho rameno.

„Vítek…“ zašeptala.

„Já vím, Liduško,“ šeptal Jarka. „Vím, co se stalo…“ Lída se otřásala nezadržitelnými vzlyky.

„Je mi to líto! Je mi to hrozně líto!“ říkal a konejšivě ji hladil po vlasech.

Konečně se trochu uklidnila. Zatímco ji Jarka stále držel za ruku, posadil se s ní na pohovku. Už ho neviděla několik dní, zdál se jí pohublý a bledý, kolem očí se mu prohloubily popelavě šedé kruhy, snad měl i oči opuchlé od pláče. Přesto z jeho vysoké postavy vyzařovalo bezpečí. Byl z nich nejstarší a Lída i Vítek na něj vždycky spoléhali.

Ostatní nechali sourozence o samotě a přestěhovali se do vedlejší místnosti.

„Co se stalo?“ hlesla.

„Vítka předevčírem ráno sebralo gestapo. Shledalo ho vinným…“

„Vinným z čeho, Jarko?!“ zvedla Lída nešťastně hlas.

„Co jim náš bráška udělal, že si zasloužil smrt?!“ Jarka si unaveně přejel rukou po obličeji.

„Dvakrát jsme tady poskytli azyl parašutistům,“ přiznal vážně a Lídě se okamžitě rozbušilo srdce strachem.

„Teď ale zavírají kdekoho za daleko menší přestupky.“

„Nemohli jste si dát větší pozor?!“ snažila se přemoci stále přítomný hněv i nový příval pláče. „Nemohli jste od toho držet ruce dál, Jarko?!“

„Liduško, sestřičko,“ zavrtěl Jarka hlavou. „Snažili jsme se ti zajistit bezpečí, věř mi. Ale držet se dál? To jsme nemohli! Možná to jednou pochopíš, a když ne, bude to pro tebe nejspíš nejlepší!“

„Co to povídáš, Jarko?!“ vybuchla. „Že jste se nemohli držet dál?! Každý má přece právo volby! Právě nám popravili bratra!“

„Cítím stejnou bolest jako ty, Lidu, ne-li větší. Protože já jsem starší a měl jsem za něj zodpovědnost. Právo volby jsme měli a využili jsme ho.“ O svých pohnutkách se již nehodlal bavit. Lídiny názory nebral na vědomí, stejně jako nikdy předtím.

„Teď mě ale poslouchej,“ změnil téma. „Vítka nesebrali za to, že pomáhal parašutistům, to jsme si pohlídali, ale proto, že otevřeně souhlasil s atentátem. Někde něco nahlas řekl a bylo to. Němci jsou teď jako šílení, popravují domnělé viníky i nevinné lidi. Je jim to jedno.“

Lída chtěla znovu zopakovat něco o lehkomyslnosti Vítkova počínání, ale čemu by to teď mohlo pomoci? Vítek byl v ohrožení už dlouho, stejně jako Jarka.

„Vítek strávil ve vězení celé dva dny,“ poznamenal Jarka. „Dá se předpokládat, že ho neminula řada výslechů, což nám všem teď způsobuje velké starosti…“

Zamračila se. O čem to její bratr mluví?

„Podezříváš ho, že vás mohl udat?!“

Jarka se na moment zatvářil, že naivita, se kterou pronesla ta slova, byla za hranou zdravého rozumu.

„Lído, prober se!“ zamračil se a vstal. „Vítek by kohokoli z nás samozřejmě nikdy z vlastní vůle neudal. Ty si ale neumíš ani představit, co se za zdmi věznice děje! Jaké druhy mučení náckové používají! Že si tam s nimi nepovídají u bábovky, je celkem jisté. Měli Heydricha bezmála za Boha a Češi jim ho odpravili. Atentát otřásl německou jistotou, a mstí se proto tak krutě, jak dokážou! Řádí v celé Praze, zatýkají stovky lidí a popravují je, ve velkém vysílají transporty na východ… Odplata na našem národě ještě neskončila a rozhodně bude strašlivá! Praha je teď velmi nebezpečné místo... I pro tebe.“

Lída chtěla něco namítnout, ale slova jí nedorazila na jazyk. Snaží se ji snad její bratr zastrašit?

„Měla bych se bát?“ špitla. „Jsem nevinná, nic jsem neudělala.“

Zavrtěl hlavou. „To dnes nehraje žádnou roli, Lído. Přesto jsi i ty ve velkém nebezpečí,“ zopakoval s neochvějnou jistotou.

„Co tím chceš říct?“

Jarka přešel do chodby a mávl na své kamarády, aby se k nim vrátili. Dlouhonohý kluk nesl koženou tašku.

„Sehnali jsme ti nějaké základní věci, které bys mohla potřebovat,“ řekl Jarka, ale Lída mu nerozuměla.

„Jaké věci? Nic nepotřebuji. Všechno mám doma.“

„Domů, do našeho bytu, se už nevrátíš. Všechno důležité najdeš tady,“ ukázal k tašce. „Jsou tam doklady i peníze, taky nějaké oblečení po Oldově sestře.“

Nevěděla, kdo je Olda a už vůbec ne jeho sestra, a stále hlavně nechápala, o čem její bratr mluví.

„Musíš zmizet. Dnes. Odjedeš na nějakou dobu z Prahy.“

„Cože? To tedy ne!“ Nařizoval jí to, jako by byla malé dítě.

„Není vyloučené, že náš byt hlídají. V ulici parkuje auto gestapa.“

Lídě se slabostí zhoupl žaludek. V jednom okamžiku navždy ztratí bratra a ve druhém přijde o domov?

„Kam bych měla jít?“

„Zdenda tě doprovodí na nádraží a koupí ti lístek k tetě do Horky. Tam nějakou dobu zůstaneš, aspoň než se tady všechno přežene. Teta už o tom ví.“

„Nepojedu k tetě do Horky!“ vyhrkla odbojně Lída.

„Zbláznil ses? Ani ji už pořádně neznám! Co bych tam asi dělala? Co moje práce v obchodě?“

„Pojedeš tam a hotovo!“ zvedl hlas. „Jestli náckové Vítka donutili mluvit, půjdou teď spíš po mně než po tobě. Musím se taky schovat a nebudu mít možnost na tebe dohlížet. Nemůžu tě tady nechat samotnou, pochop to!“

Lída jen s obtížemi odháněla další námitky.

„Co budeš dělat ty?“

„Zůstanu tady. Mám falešné doklady, dávám si pozor a umím v tom chodit. Nehledej nesmyslné výmluvy, holka paličatá, a začni trochu myslet! Chceš snad následovat Vítka?!“

Ze vzpomínky na Vítkovo neštěstí Lídu zamrazilo a obklopila ji slabost. Přes všechen žal jí přinášelo úlevu, že je s ní v této těžké chvíli právě Jarka, její nejstarší bratr, a že se strachuje o její život.

„Musím jít Vítkovi na pohřeb!“ Bez toho přece nemůže odjet.

Jarka zavrtěl hlavou. „Vítek žádný pohřeb mít nebude. Těla popravených ukládají do hromadné šachty v Ďáblicích a výdaje spojené s popravou a uložením těl musí zaplatit pozůstalí. Tedy já.“

„Cože?“ Lídě se hrdlo stáhlo ještě víc.

„Na to nemysli, sestřičko. Zařídím to.“

Zbývala ale ještě jedna podstatná záležitost, která ji trápila a zrazovala od opuštění Prahy. „Starali jsme se s Vítkem o Inu…“ řekla potichu.

„Jistě, naše židovská kamarádka…“ promnul si Jarka zamyšleně nos.

„Kdo jí bude chodit nakupovat a nosit léky, když to bude potřeba?“

„Vím, kde bydlí,“ kývl. „Neměj obavy. Postaráme se o to.“

„Chtěla bych se s ní rozloučit…“

Zavrtěl hlavou. „Vlak ti odjíždí za půldruhé hodiny. Vyřídím jí od tebe pozdravy.“

Svět se Lídě od rána hroutil před očima a teď se rozpadl docela. Co platilo ještě včera, rozplývalo se dnes jako mlhavý sen.

Nekývla, ale v duchu se podvolila. Stala se loutkou v rukou osudu. Nikdy by ji nenapadlo, že existují situace, které dokážou přinutit člověka přijmout podobná bezvýchodná rozhodnutí a změnit směr dosud přehledného života.

Na mnoho otázek však nezbýval čas.

„Přijedeš za mnou?“

Jarka zavrtěl hlavou. „Musím se teď na čas ukrýt.“

Otočil leták pohozený na stole a na prázdnou stranu napsal několik slov. Lístek potom Lídě ukázal.

„Tuhle adresu se nauč nazpaměť. Když budeš něco potřebovat, pošli mi telegram se zněním: Dorka má spálu. Přijeď.“

„Jaká Dorka?“

„Proboha, Lído, to je jedno! Hlavně si to pamatuj!“

Lída si četla tři řádky neznámé holešovické adresy pořád dokola, ale řádky jí utíkaly před očima.

„Co budu v Horce dělat?“ zvedla oči. „Nikoho tam neznám.“

„Teta Marie už rozhlašuje, že se k ní na čas stěhuješ, abys jí pomohla s domácností a prací na statku. Nikomu by to nemělo být divné.“

„Práce na statku?“ hlesla. „Nic z toho přece neumím.“ Jarkovi s Lídinými protesty zjevně docházela trpělivost. Neměli čas na dlouhé vybavování.

„Tak se to naučíš!“ rozhodl, jako by to nemělo být nic těžšího než se naučit zaplést cop.

„Neboj se, Lído,“ řekl smířlivě. „Mysli na sebe a svůj život. V Horce budeš v bezpečí do konce války.“

Do konce války?! Kdy ale skončí a kdo vyhraje? Předpokládala, že Jarka zůstává stále přesvědčený, že jednou bude Německo poraženo. K takovým úvahám měla Lída daleko. Němečtí vrazi běhají po ulicích, které pokládají za svůj majetek, a válka je v těchto dnech daleko horší než v době před atentátem. Válka v Evropě určitě jednou skončí, tak jako každá jiná válka. Pro ně se ale v područí Němců nezmění nic.

Rozloučili se ve spěchu. Lída Jarkovi zazlívala, že přestože to s ní myslel dobře, rozhodl takto o jejím životě, všechno zařídil dopředu a ji postavil před hotovou věc. A že by ho měla nechat samotného v divoké Praze, kde bude každý den v ohrožení života, působilo Lídě také velkou starost.

Těžko se vůbec dalo věřit tomu, co se dělo. Jak se jí náhle všechno rozsypalo pod rukama a nic jí nezbylo. Neví, v jaké posteli bude dnes v noci spát. Nemá ani zdánlivou jistotu, jestli bude ještě zítra naživu…

O půl hodiny později vyšli na ulici. Zdeněk Lídu svíral pod paží, vedl ji jako mládenec svou milou, takže pro náhodné pozorovatele vypadali jako pár. On nesl tašku, protože Lída měla dost práce s kladením jedné nohy před druhou. Před nějakou dobou po modrookém Zdendovi, Jarkově spolužákovi ze školy, trochu pokukovala. Jednou ji dokonce pozval na taneční zábavu do Lucerny.

Líbili se jí ale i jiní chlapci, hlavně Josífek Pešta, který trávil veškerý volný čas na atletické dráze.

Teď stála na přeplněném nádraží a mladíci, o kterých snad trochu snívala nebo s nimi občas chodívala ven, jí byli dočista vzdálení. Přepadala ji apatie. Náhle jí přestalo záležet na tom, co s ní bude. Zažívala tak intenzivní bolest, že i myšlenka na vlastní smrt jí přinášela příjemné pocity. Nádraží lustrovaly skupiny německých vojáků, před jejichž ostrými zraky se nedalo nikde ukrýt. V celém městě přetrvávala pohotovost, na nádražích a hlavních silnicích z Prahy se však Němci koncentrovali ještě víc. Křičeli na cestující, žádali doklady, otevírali zavazadla. Dřív soustředili hlavní pozornost na kontroly lidí vracejících se z venkova. Dalo se totiž předpokládat, že s sebou Pražané od příbuzných tajně přiváželi proviant – potraviny, které se ve městech sháněly jen těžko. Maso, zeleninu, pálenku… Vše bylo zakázané, snad i pod trestem smrti. Přesto to Češi stále dokola zkoušeli. V červnu roku 1942 se ovšem kontroly upíraly jiným směrem. Dnes byli hledáni lidé, konkrétní jména nebo tváře, pátralo se po falešných dokladech. Jídlo z venkova ztratilo svou obvyklou prioritu.

Zdeněk koupil Lídě jízdenku a ještě jí rychle zopakoval veškeré pokyny ohledně jízdních řádů a přestupů. Nakonec připojil radu, aby se chovala nenápadně, s nikým se příliš nezapovídávala a hlavně na Němce aby si dala pozor.

Lída poslouchala jen napůl. Nahlížela do prázdnoty budoucích dnů, která se před ní otvírala s překvapivou šířkou a hloubkou.

Museli se rozloučit, protože dál s ní už její kamarád nemohl.

„Šťastnou cestu přeji.“ Zdeněk jí do rukou vložil brašnu a připojil lehký povzbudivý úsměv.

Zmohla se jen na tiché zamumlání.

Na rozloučenou Lídu krátce objal a nasměroval ji k vojákovi ve dveřích, který kontroloval jízdenky a doklady, než pustil cestující na perón.

Voják se naštěstí Lídiným dokladům příliš nevěnoval, už od pohledu patrně nepatřila do kategorie hledaných podezřelých.

Když jí papíry vrátil, poděkovala německy a vmísila se mezi ostatní cestující. Vlak již čekal ve stanici.

Vystála si frontu u dveří a usedla na volné místo u okna.

Souprava se dala do pohybu a brzy opustila Prahu, Lídino rodné město.

Lída odjakživa ráda cestovala vlakem, dnes se však její cesta přibližovala dlouhé noční můře. V hlavě měla prázdno a chvěla se jako v horečce. S Vítkovým mladým, tak zbytečně a nespravedlivě zmařeným životem se neměla vůli smířit. Byl jen o rok starší než ona, ale měli k sobě blízko, jako by se narodili ve stejný den. Jenom pouhá představa, že už ho neuvidí, že už mu nedloubne palcem pod žebra a neschová mu boty, v ní vyvolávala fyzickou nevolnost. Dýchala krátce a mělce, aby zahnala nutkání na zvracení.

Jako tři opuštění křehcí motýlci se spolu třepetali pod zuřivou nadvládou německé okupace a přes vzájemné neshody si byli oporou. Teď s Jarkou zůstali jenom dva, a i oni se museli rozdělit. Z vteřiny na vteřinu Lída ztratila úplně všechny milované osoby a ocitla se ve velkém nebezpečném světě docela sama. Ještě že tatínek zatím o smrti svého prostředního dítěte neví, myslela si. Ještě že je toho žalu ušetřen alespoň on.

I když se Lídina mysl nacházela v divokém víru myšlenek, cestu sledovala pozorně, aspoň jak toho byla schopná. Je to poslední spoj, kterým se mohla dnes do Horky dostat, připomínal jí Jarka a ještě i Zdeněk. Přestupovala z vlaku do vlaku podle instrukcí. Snad mohla působit sebejistě, nicméně uvnitř si připadala slabá a ztracená.

S postupujícími kilometry Lída stále víc myslela na tetu Marii. Ve vzpomínkách si uchovávala obraz hubené zamlklé postavy, která se skoro nikdy neusmívala a málokdy dávala najevo nějaké pocity. Mezi Marií a její mladší sestrou Eliškou, Lídinou maminkou, nepanoval, jak mohla Lída z vlastního dětského pozorování usuzovat, příliš vřelý vztah. Konverzace u stolu se pokaždé nezvykle táhla, někdy všichni dokonce seděli mlčky. Každé léto trávila Lída s rodiči a bratry u tety několik dní, ovšem potom, co maminka zemřela, bez ní už do Horky nejeli. Teta Marie se s maminkou přijela rozloučit do Prahy v den, kdy Lídina rodina ukládala v zármutku maminčino tělo do hrobu, a pak už to tak mezi řečí vyplynulo, že se s tetou Marií možná vidí nadlouho naposledy.

Začalo se připozdívat. Letní večer se jen neochotně vzdával světla, blížící se noc ale byla i tak cítit ve vzduchu. Lída neměla hodinky, protože je zrovna před týdnem rozbila při praní.

Vlak se pohyboval pomalým tempem, zastavoval v malých dědinách a lidí ubývalo. Ve stanici Horka popadla Lída kabelu a namířila si to ke dveřím. Vystoupilo s ní několik dalších osob a vlak se zatroubením ihned pokračoval dál.

Rozhlédla se. Po obou stranách železnice se táhl vzrostlý les, žádné domy ani silnice neviděla, do vesnice se zjevně muselo ještě pokračovat pěšky. Zaznamenala muže v šedém plášti a klobouku, mladší ženu a další dva muže, podle zaprášených košil nějaké dělníky. Dělníci se rozešli po široké pěšině podél kolejí, která se po několika desítkách metrů stáčela mezi stromy.

Muž v klobouku nikam nepospíchal. Zapálil si cigaretu a vzhlédl ke stmívajícímu se nebi. Potom si všiml Lídy. Přejel ji pohledem dolů ke koženým botkám a zase zpět přes obnošenou kabelu až k modrým očím, přičemž pomalu vyfukoval kouř.

I žena se už řítila po cestě k lesu, aby se dostala co nejdřív domů. Lída by se měla vydat za ní, jinou možnost neviděla.

„Jdete ho Horky?“ zeptal se muž, se kterým mezitím na zastávce dočista osaměla. Měl zvláštní hluboký, poněkud hrubý hlas.

Všiml si, že váhala. Nebylo jí příjemné, že ji zkoumá jako nějaký exotický obraz.

Kývla.

„Vezmu vás autem,“ pronesl poněkud panovačně.

Neznělo to jako otázka, na její názor se neptal.

Jindy by mu možná vmetla do tváře, že s cizími lidmi do auta nesedá, nicméně do lesa se jí s tmou na krku samotné jít nechtělo.

„Určitě je to do vsi jen kousek,“ hlesla mdle, aby zamaskovala dychtivost nechat se svézt.

Pousmál se. „Ano. Jenom tři kilometry,“ vyfoukl kouř.

„Myslím však, že na cestu lesem nemáte nejvhodnější boty…“

Nemohla přeslechnout posměšný tón. Ovšemže se Lídiny městské boty na podpatcích do tohoto prostředí nehodily. Koupila si je u Bati před třemi lety a od té doby je opatrovala jako oko v hlavě. Dnes už na žádné podobné dávno neměla peníze. Ostatně ani dalších věcí, které by si snad mohla koupit, mnoho nezbylo.

Na pěšině za kolejemi stál černý vůz.

„Vaše auto?“

Mírně pokýval hlavou.

„Bojíte se se mnou jet?“ zeptal se.

Ano, napadlo ji. Ale ne zase tolik. Vždyť ještě před chvílí nechtěla ani žít. Proč by se tedy teď měla bát?

„Ne, vůbec ne,“ zdvihla bradu. Ten muž ji těžko popsatelným způsobem rozčiloval.

Měl vysokou postavu, tmavé oči, až příliš pronikavé, a ostrý nos. Vypadal jako nějaký aristokrat a určitě si musel být vědom své pohlednosti.

„Pojedu ráda,“ připojila i ona s určitou dávkou povýšenosti. Přijela do těchto zapadlých končin z Prahy a tento venkovan, byť nafoukaný až do nebe, se nad ni nemá právo povyšovat. Mírně naklonila hlavu a zabodla do něho sebevědomý pohled. Přísahala by, že mu v očích zajiskřilo, ať už zájmem, nebo pouhou zvědavostí.

Odhodil nedopalek cigarety a rukou ukázal k autu. V šeru Lída tak tak rozeznala největší výmoly na cestě, aby si v elegantních botách nevymkla kotník. S lítostí zavzpomínala na dlážděné pražské ulice.

K jejímu údivu ji muž při překračování kolejí nabídl svou dlaň, velkou a opálenou, aby se o ni mohla opřít. Lída ale neměla zájem jeho pomoc přijmout a otočila hlavu na druhou stranu. Koleje zvládne přece přejít sama. Vadilo jí, že ji možná pokládá za nesamostatnou a neschopnou. Nebude ale přece držet za ruku muže, kterého vůbec nezná.

Svou dlaň stáhl a nechal Lídu kráčet před sebou. U auta se k ní přiblížil znovu, uchopil její tašku a položil ji na zadní sedadlo vozu. Pohyboval se s kočičí pružností a elegancí.

„Prosím,“ otevřel před Lídou dveře na místě spolujezdce, aby mohla nastoupit.

Během okamžiku se posadil vedle ní, zapnul motor a světla a auto se rozjelo po široké lesní cestě vzhůru.

„Přijela jste do Horky na návštěvu?“

Lída nepředpokládala, že by se ptal z velké zvědavosti, spíš si jen chtěl ukrátit cestu.

„Přijela jsem za tetou. Už jsme to nějaký čas plánovaly,“ zalhala. Rozhodně nemohla říct, že to bylo rozhodnutí tohoto dne. „Chvíli u ní asi zůstanu.“

„To je milé,“ podotkl poněkud nevhodně. Otočila k němu hlavu. I z profilu byl pohledný, ovšem jeho povýšené chování ji dost dráždilo.

„A která teta to je? To jen, abych věděl, kam vás mám dovézt.“

„Marie Hrbková.“

„Jsme na místě,“ pronesl Lídin řidič.