KATE CLAYBORNOVÁ

VŽDYCKY

JE TO GEORGIE

Copyright © 2023 by Kate Clayborn

Published by Kensington Books, New York

Translation © Jana Žlábková, 2024

Original English title: GEORGIE, ALL ALONG

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-614-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-615-8 (mobi)

Věnováno karanténovému týmu

1. kapitola

Georgie

No vida.

A máme tu další věc, která je najednou úplně jiná.

Skrz přední sklo, z propoceného vysokého sedadla svého starého priusu, nevěřícně zírám na průčelí obchodu, který téměř nepoznávám. Když jsem k Nickelovu obchodu s delikatesami přijela minule, visel nad vchodem oranžový nápis „N elM et & D i“ a výlohu bohatě zdobily nakřivo pověšené obdélníkové bílé reklamní plakáty s červenými písmeny, informující o týdenních výprodejích šesti balení vepřových škvarků nebo papírových ručníků.

Upřímně řečeno, vážně to teď nevypadá stejně, jako když jsem tu byla naposledy.

Tak, jak vypadal po celé mé dětství, po celé dospívání.

Nickelův obchod se úplně změnil. Kdysi zašlá cihlová fasáda je natřená zářivě bílou barvou a nad pečlivě nablýskanou výlohou visí – dokonale rovně – nová cedule v uměleckém retro stylu. Místo pomačkaných reklamních plakátů jsou vývěsky, které by zabodovaly na instagramu, a na nich se skví proutěné koše plné čerstvých potravin a bochníků chleba, co vypadají jako z venkovského pekařství, a vedle nich sklenice s marmeládami a džemy, které se třpytí jako drahokamy.

„Sakra,“ zamumlám si pro sebe, i když bych neměla být překvapená. Přesně o tomhle mluví Bel pořád dokola už několik měsíců. O všelijakých proměnách našeho nepříliš pozoruhodného a poněkud zanedbaného rodného města Darentville ve Virginii. Obchody, turismus, výstavba na půdě podél řeky, to všechno přilákalo mou nejlepší přítelkyni zpátky, aby mohla realizovat své představy. Rozhodla se vyměnit velkoměsto za maloměsto, nebýt bezdětnou ženou s nadějí, že se stane matkou, a nepracovat už jako workoholička v kanceláři, ale stát se konzultantkou na částečný úvazek.

Měla bych být šťastná, když vidím novou verzi Nickelova obchodu. Šťastná kvůli Nickelovi, který mu šéfuje od nepaměti, i kvůli Bel, které se tahle podoba nejspíš zamlouvá. Mě ale zneklidňuje, a nejen proto, že už tu asi nedostanu skvělý jahodový koktejl, co mě podvědomě přiměl na poslední chvíli zastavit.

Důvod mého neklidu je mnohem hlubší a ne tak jednoznačný. Zalévá mě pocit marnosti a trápí mě, že jsem se nechala rozhodit novou tváří prodejny; navíc začínám pochybovat o tom, že vrátit se sem bylo správné rozhodnutí. Letmo pohlédnu do zpětného zrcátka a na zadním sedadle spatřím jasný důkaz unáhlenosti svého odjezdu z LA. Devět let života nacpaných ve dvou kufrech, plátěné tašce a čtyřech obrovských černých pytlech na odpadky.

Tam vzadu je chaos.

A tady je taky chaos, pomyslím si, ztěžka si povzdechnu a zakryju si oči dlaněmi. Ujela jsem přes čtyři tisíce kilometrů, a přesto pořád přemýšlím jen o tom, co se v mém životě stalo během posledního měsíce. O pomalém zvratu, co způsobil zásadní změnu, a já se najednou ocitla bez práce a domova a hlavně bez jakýchkoli představ o budoucnosti. Každých pět minut se mi zdá, že slyším, jak mobil vydává zvláštní tón, který jsem si nastavila speciálně pro Nadiu, jako bych čekala, že zavolá a sdělí mi, že její náhlé šokující plány na zásadní změnu celého života, spočívající v tom, že se vzdá své velmi úspěšné kariéry velmi vlivné persony v LA a naprosto nepostradatelné osobní asistentky, byly naprosto absurdní.

„Moc ti to prospěje, Georgie,“ řekla mi, když stěhováci sbalili její poslední věci. „Konečně budeš moct dělat všechno, co chceš dělat ty.“

Usmála jsem se a přikývla, odškrtla jsem si na seznamu stěhování položku obývací pokoj a zoufale se snažila nevnímat děsivou prázdnotu v hlavě, způsobenou větou Všechno, co chceš dělat ty.

Sáhnu po mobilu a znovu si vzpomenu, že jsem během dlouhé cesty napříč krajinou sama sobě mockrát slíbila, že ho nebudu kontrolovat tak často a přestanu se chovat, jako bych ho musela mít pořád přilepený k ruce.

Je tam jen jedna zpráva od Bel. Řada smajlíků, vyjadřujících nadšení z mého blížícího se návratu. Přidala k nim ještě kornout, z kterého létají konfety, obličej se srdíčky místo očí, dvě slečny vypadající jako králíčci z Playboye, zaujímající hodně bizarní postoj, a hromadu růžových třpytivých srdcí. Nejde o naléhavou textovku typu Můžeš to okamžitě udělat?, které ovládaly můj život v několika posledních letech, ale i tak je dobrou připomínkou. Pokud existuje něco, co dokáže vyřešit problém děsivé prázdnoty, je to vyhlídka na trávení času s Bel.

Což je to, co opravdu chci.

Zhluboka se nadechnu, abych sebrala odvahu. Půjdu dovnitř pro mléčný koktejl, který má Bel tak ráda, a pak pojedu do jejího nového domu a začnu jí pomáhat se vším, co potřebuje. To ti jde dobře, řeknu si v duchu a rozepnu bezpečnostní pás. Jsi na to zvyklá.

Než vystoupím z auta, strčím mobil do držáku na palubní desce, abych nebyla v pokušení a držela se svého nového plánu, jediného, který dává alespoň trochu smysl od okamžiku, kdy Nadia zmizela v soumraku vlastního rozhodnutí zmírnit tempo a odpočívat. Vybavím si, jak mi Bel minulý měsíc volala a prosila mě, ať přijedu, a právě to byla motivace, kterou jsem potřebovala, abych otevřela dveře a vysoukala unavené ztuhlé tělo ze sedadla řidiče.

Mé pevné odhodlání jít dovnitř samozřejmě vydrželo jen do chvíle, kdy jsem v zářivě čisté výloze zahlédla svůj odraz a okamžitě si uvědomila, co jsem si ráno oblékla v posledním z ohavných hotelových pokojů,  ve kterých jsem během cesty přespávala. Obnošené bílé tílko, co jsem si kdesi v Tennessee polila kávou, a lněné lacláče ke kotníkům, působící dojmem, jako bych je vytáhla z popelnice.

Nevypadám jako dospělá žena schopná vést plnohodnotný život.

Vypadám jako devatenáctiletá zoufalkyně, která téměř před deseti lety opustila tohle město.

Ohlédnu se a s úlevou zjistím, že malé parkoviště je prázdné, kromě osamocené stařičké dodávky, která očividně čeká na nějakého zákazníka Nickelova obchodu v obavách, že ji navždy opustil. Možná patří některému z mladých brigádníků, co tu dneska pracuje, ale já neznám jeho a on nezná mě. Třeba všechno proběhne snadno a rychle, přesně jak potřebuju. Bude to výhra po všech těch ztrátách, co mě potkaly během posledních týdnů.

Jakmile však uslyším důvěrně známé zacinkání zvonků nad dveřmi, je mi jasné, že to nejspíš snadné a rychlé nebude, protože je na první pohled zřejmé, že je všechno úplně nové i uvnitř. Nová dispozice, nová světla, nové regály, nové výrobky. Druhý pohled mi ale nabídne cosi důvěrně známého. Kolečkové křeslo, ve kterém sedí Ernie Nickel s prošedivělým knírem, lehce prořídlými vlasy, vřelým úsměvem a přátelským vědoucím pohledem.

„Georgie Mulcahyová, pokud mě nešálí zrak,“ prohlásí a já se cítím docela dobře, dokud neuslyším tiché pobavené kuckání. „Vůbec ses nezměnila.“

V duchu proklínám svoje kalhoty, i když mi umožňují mít ruce vražené hluboko v kapsách, což mě uklidňuje.

„Ahoj, Ernie,“ řeknu a stoupnu si k pultu, abych vyzkoušela starý trik, který jsem používala v době, kdy jsem bývala častým tématem rozhovorů.

Odvedení pozornosti.

„To já o tomhle místě říct nemůžu.“ Nasadím úsměv ve snaze tvářit se jako sebevědomý člověk, co měl v úmyslu objevit se na veřejnosti přesně takhle. Najednou si uvědomím, že jsou moje husté vlasy neupravené, jak mi do nich celý den foukal okýnkem vítr. „Vypadá to tu skvěle.“

Hovorný Ernie bohudík návnadu spolkl.

„Teď už ano,“ řekne a se širokým úsměvem vmanévruje vozík za nízký pult. „A já musím poděkovat všem těm turistům! Jim a důchodcům. Nevěřila bys, kolik peněz nám sem přinesli. Mám pořádné zásoby a nabízím úplně jiné věci.“

Ukáže na tabuli s nabídkou jídel, která mu visí nad hlavou. Je na ní seznam polévek a sendvičů, které mají úplně jiné názvy než „rajská“ nebo „krůtí maso se sýrem“, což bývala moje oblíbená jídla. Přejedu pohledem nápojový lístek, a když zjistím, že je na něm kapustové smoothie, nejsem si jistá, jestli celá tahle moje cesta není jen jedna velká halucinace. Nadia zbožňovala kapustové smoothie.

„Máte ještě pořád mléčné koktejly?“ Začervenám se, protože teď už mi do toho, co Nadia zbožňuje, nic není.

Ernie se nasupeně zamračí a prohlásí: „To si piš, že máme.“

Uleví se mi natolik, že si objednám dva jahodové koktejly, i když jsem vždycky dávala přednost čokoládovým.

Ernie je už ve svém živlu a líčí mi, jak Darentville vzkvétá a ceny nemovitostí stoupají, a dodá, že dokonce i Washington Post zveřejnil článek o budoucí výstavbě domů v Chesapeake Bay. Potom prohlásí, že jsme na dobré cestě vyrovnat se Iverley, městu jihozápadně od nás, které má delší nábřeží a bývalo vždycky mnohem bohatší. Cítím, že nemám náladu bavit se o dalších změnách, ale zároveň jsem ráda, že se Ernie díky nim nezaměřuje na fakt, že já jsem se zjevně nezměnila.

A pak zvonky nad dveřmi znovu zacinkají, a jakmile uslyším hlas, který je doprovází, melodicky mumlající „Ahoj, Ernie!“, je mi jasné, že chvíle úlevy pominula.

„Tohle musí být Georgie Mulcahyová,“ zvolá hlas a já se zhluboka nadechnu. Co bych teď dala za to, abych nevypadala, že jsem oblečení vytáhla z pytle na odpadky!

Vyšlu k Erniemu nervózní úsměv a postavím se čelem k hrozbě.

Má podobu mojí učitelky hudební výchovy z deváté třídy.

„Já to věděla,“ řekne Deanna Michaelsová a zasměje se. „Tvoje záda jsem vídala hodně často!“

Slyším, jak Ernie za mnou polyká smích, a pokouším se ovládnout horko, které mi stoupá do tváří. Taky se zasměju a zatvářím se nenuceně, ale můj mozek je v plné pohotovosti, stejně jako pokaždé, když mě paní Michaelsová poslala ven ze třídy. Za pozdní příchod, za upovídanost, za to, že jsem složila nový text k písničce „The Circle of Life“ a naučila ho ostatní spolužáky zpívající altem.

„Zdravím vás, paní Michaelsová,“ řeknu a usilovně se snažím zapomenout na ten text. „Ráda vás zase vidím.“

„No vida, já netušila, že máš přijet do města,“ prohlásí a sepne ruce před prsy, což je tak důvěrně známé gesto, až mám pocit, jako bych zase stála na stupínku v její učebně. „Minulý měsíc jsem potkala tvoji matku, ale ani slovem se nezmínila o tvé návštěvě!“

„Minulý měsíc jsem ještě nevěděla, že přijedu,“ odpovím, ale jakmile mi ta slova vyletí z úst, uvědomím si, že jsem udělala chybu a poskytla jí informaci, kterou může využít.

Oči jí zaplanou a já poznávám ten zvláštní pohled, tak trochu soucitný a shovívavý, jímž mě obdařovali učitelé od chvíle, kdy mě už neučili. Pak se tiše zasměje. „Jsi pořád stejná, Georgie. Vždycky jsi jednala impulzivně a hlavu měla v oblacích!“

Tohle obvinění je trochu nefér. Mé rozhodnutí přijet sem nebylo impulzivní, nepadlo včera. A navíc ta současná oblaka už nejsou skutečná oblaka. Ale paní Michaelsová má svým způsobem pravdu. Když mě tehdy znala, byla jsem hodně vznětlivá a příliš jsem se nezměnila. Jen jsem začala využívat svoje oblaka správně. A udělala jsem si z nich docela slušné živobytí.

Které už nemám.

„Vy víte, jaká jsem,“ opáčím.

„A teď nám, Georgie,“ praví Ernie s něhou v hlase, „vyprávěj o své úžasné práci! Tvůj otec říká, že jsi byla vloni na udílení Oscarů.“

„Já jsem vlastně...“

„Ernie,“ prohlásí pobaveně paní Michaelsová, „snad nevěříš všemu, co říká Paul Mulcahy!“

„Byla jsem tam,“ řeknu a poprvé se v tónu mého hlasu objeví náznak rozmrzelosti. Vím, že narážky na legendárně zdlouhavé příběhy mého otce, který navíc rád přehání, nemyslí zle, ale podobné řeči mě vždycky štvaly. Až natolik, že jsem byla ochotna sama trochu přehánět. Já tam ve skutečnosti nebyla, protože jsem celý den pracovala a vyřizovala pro Nadiu spoustu složitých záležitostí, včetně dodání věcí do hotelového pokoje, kde se připravovala na večer. Potom jsem s ní jela v limuzíně do Dolby, kde měla pronést řeč, kterou nakonec pronášet nemusela.

Tudíž jsem tam vlastně byla. Tak trochu.

Paní Michaelsová nadzvedne obočí a já mám na okamžik pocit uspokojení, které ale záhy pomine. Nicméně moje schopnost protahovat přiznání pravdy má svoje limity a najednou cítím absurdní potřebu všechno přesně vysvětlit, takže řeknu: „Momentálně měním práci.“

Rozhostí se podivné ticho a pak Ernie, úžasný hrdina Ernie, zapne mixér. A já si v duchu projíždím seznam věcí, které vlastně nemá smysl jim říkat. Moje šéfová se rozhodla změnit svůj život. Řekla, že je načase, abych to udělala i já. Kdybych chtěla, mohla jsem zvednout telefon a hned zítra bych měla úplně stejnou práci, ale problém je, že nevím, jestli ji chci.

Nevím, jestli vůbec něco chci.

Mixér ztichne. Mají moje tváře stejnou barvu jako jahodový koktejl? Dost možná. V očích paní Michaelsové se zračí spíš soucit než pohrdání. Mile se usměje a praví: „Myslím, že vrátit se domů byl skvělý nápad! Pokud vím, v Los Angeles je hodně draho!“

„Já se nevrátila zpátky domů,“ prohlásím, ale poslední dvě slova téměř spolknu, protože si představím, jak paní Michaelsová kráčí kolem našeho domu, před kterým parkuje prius plný plastových pytlů na odpadky. Náhle se dostaví hodně pozdní poznání, které mě samotnou zaskočí. Vždyť já se opravdu odstěhovala domů, protože ve skutečnosti nemám žádné jasné plány, až na to, že jsem slíbila strávit pár měsíců s...

„Bel,“ řeknu a začervenám se. Jestli byla kdy možnost odvést pozornost paní Michaelsové od mé osoby, spočívala v zaměření se na mou nejlepší přítelkyni. „Jsem tady, abych strávila nějaký čas s Bel.“

Funguje to jako kouzlo.

„Ach, Annabel,“ praví paní Michaelsová s jistou úctou vyhrazenou jedničkářce, vzorné a vždy dochvilné. „Všichni jsou nadšeni, že se vrátila. I se svým úžasným manželem! Už ses s ním viděla?“

Mám nutkání obrátit oči v sloup, ale odolám mu. Je to jen malé dloubnutí, ale bolí i tak. Bel a já jsme byly z pohledu učitelů hodně zvláštní nejlepší kamarádky.

„Byla jsem jí za svědka,“ řeknu.

Soudě podle výrazu tváře paní Michaelsové byla tahle informace, tedy do jisté míry, ještě působivější než účast na Oscarech. Usměju se, možná trochu samolibě, a vybavím si, jak jsem si před třemi lety splnila sen o překrásné svatbě uspořádané pro Bel a jak jsem k tomu využila veškeré kontakty a lidi, kteří mi něco dlužili, aby byla opravdu luxusní. Víkend v Palm Springs s mnoha hotelovými pokoji, skvělý catering, dárkové koše a lázeňské procedury. Bell říká, že na ni její přátelé dodnes vzpomínají.

Neřeš to, nemá to smysl! říkám si v duchu, ale pravdou je, že krátký zdvořilostní rozhovor s bývalou učitelkou ve mně znovu vyvolal pochybnosti, které jsem cítila už na parkovišti. Chci být s Bel, to je naprosto jasné. Ale nechci být v Nickelově vyfešákovaném novém obchodě a vypadat příšerně. Nechci být v tomhle městě, kde mě lidé znají jako neúspěšnou nulu.

Ve městě, kde jsem strávila spoustu let se stejným pocitem prázdnoty a nejistoty, jako mám právě teď.

Sebevědomý úsměv zmizel, a než se do toho úplně zamotám, otočím se rychle na Ernieho, který se přesunul k elegantnímu iPadu vydávajícímu známý zvuk, upozorňující, že by měl zkontrolovat mobil. Já z něj bývám vždycky hodně nervózní. Snažím se znovu soustředit na koktejly a na důvod, kvůli kterému jsem podnikla tak dlouhou cestu. Na Bel a její nový domov, na Bel a na dítě, které se má brzy narodit. Na něco, co má alespoň nějaký smysl.

„Za ty koktejly to bude osm dolarů a čtyřicet dva centů,“ prohlásí Ernie. Nad tou cenou mi ztuhnou zbytky úsměvu na tváři. Děti v dnešním Darentvillu zjevně nemusí počítat drobné u pultu, jako kdysi Bel a já. Ale pro Ernieho je to dobré. A pro mě je zas dobré, že už nepotřebuju vysypávat čtvrťáky...

Sakra, sakra, sakra.

Marně poklepávám na kapsy. Proč jich lacláče mají tolik? Cítím, jak mi paní Michaelsová upřeně zírá na záda a tváří se velmi spokojeně.

Typická Georgie. Přímo slyším, co si myslí.

Ale pak si někdo za mnou zhluboka odkašle a mně je jasné, že to není paní Michaelsová.

Skloním hlavu a zavřu oči. Dva svědci mého ponížení úplně stačí. To se k nim má přidat ještě třetí? Mám se porozhlédnout a najít někoho dalšího, kdo mě zná a rád se, jen tak, bez škodolibosti, pobaví na můj účet?

„Ernie,“ řeknu rychle a zamrkám. „Nechala jsem kartu v autě. Jen si doběhnu...“

Znovu si někdo odkašle; když se ohlédnu, spatřím neznámého člověka, který si mě prohlíží zpod kšiltu olivově zelené čepice, která mu téměř zakrývá oči.

Upřeně se na něj zadívám, a jak tam stojí, cítím v každé částečce jeho vysokého štíhlého těla netrpělivost a v sevřené čelisti porostlé černými vousy vnímám napětí. Kdyby nevypadal tak podrážděně, pokládala bych ho za spřízněnou duši, protože jeho oblečení je v ještě horším stavu než to moje. Pracovní boty a vybledlé džíny, obojí pokryté zaschlých blátem, a tričko s velkou tmavou skvrnou. Dokonce i paní Michaelsová si pečlivě udržuje odstup, ale zjevně ji velmi zajímá, kdo je nový příchozí.

Znovu se otočím na Ernieho, i když se mi paměť snaží cosi napovědět o muži stojícím za mnou. Opravdu ho neznám, nebo...?

„Potřebuješ půjčit peníze, Georgie?“ zacvrliká paní Michaelsová sladkým hlasem a já zatnu zuby.

„Mám je v autě,“ řeknu směrem k Erniemu. „Bude to vteřinka.“

Na pult vedle mě ztěžka dopadne nákupní košík.

„Já vám je dám,“ prohlásí muž hlubokým hlasem. Tak hlubokým, až jsem si jistá, že se jím snaží vyhnat paní Michaelsovou.

Ještě pořád se na něj nedokážu podívat zpříma. Soustředím se na košík plný základních potravin. Mléko, vejce, pytlík ovesných vloček, trs nedozrálých banánů, bochník chutně vypadajícího chleba.

„Já mám peníze,“ řeknu hlasem připomínajícím spíše šepot. „Jen musím...“

Okamžitě zmlknu, když si všimnu, jak klouby jeho prstů, pevně svírající držadlo košíku, náhle zbělaly a svaly na opálené paži se napjaly.

„Ernie,“ prohlásí rezolutně a bohudík mě zjevně ještě nepoznal. „Spěchám. Napiš to na mě.“

Snažím se nevnímat hezké ruce, abych se mohla soustředit na nehezké chování, i když se vlastně nabídl, že za mě zaplatí účet. Pak se konečně otočím a zjistím, že jeho obličej – a to i z profilu a napůl zakrytý kšiltem – je stejně zneklidňující jako jeho napjatá paže. Husté vousy má zastřižené těsně pod hranatou čelistí, linie nosu je hodně výrazná a tmavé řasy má tak dlouhé, že vrhají na tváře drobný stín.

„Zajisté,“ odtuší Ernie a vytrhne mě tím z hloubání o nesmírně zajímavých a zcela nepodstatných detailech týkajících se celé situace.

„Ernie, počkej,“ zkusím to znovu, ale jen zlehka zavrtí hlavou, jako by se mě snažil varovat, abych dál nedráždila muže, který trvá na tom, že za mě musí zaplatit. Paní Michaelsová buď oněměla, nebo se konečně odplížila kamsi do útrob obchodu, což rozhodně nehodlám zjišťovat.

„Pardon,“ zamumlá muž, natáhne přede mě paži a vsune do platebního terminálu kartu. Když ji vyndává, přejede hřbetem ruky po povrchu mých směšných lacláčů a nasupeně zamručí omluvu. Doslova hořím pocitem trapnosti a naprosto jasně si uvědomuju, že určitě vypadám hrozně a praštěně.

„Je to vyřízeno, Georgie,“ řekne Ernie s milým, laskavým úsměvem plným pochopení.

Rychle sáhnu po koktejlech, které ke mně muž přisunul, snažím se soustředit na jejich váhu v rukou a nevnímat víření v hlavě. Najednou mám pocit, že je moje selhání velmi výmluvné a odhaluje hodně důležité věci. Nejsem bez práce ani týden a už se ze mě stala loutka s ustřiženými provázky. Pokud mi necinká mobil, aby mě upozornil, co mám dělat, jsem ztracená a chovám se nezodpovědně. Naprosto zmateně.

„Vrátím vám je,“ řeknu muži stojícímu za mnou a tentokrát zvýším hlas. Možná mě slyší paní Michaelsová, což je mi úplně jedno, ale muž je zjevně rozhodnutý předstírat, že mě neslyší. Vyndává obsah košíku, jako by se snažil dohnat čas, o který přišel tím, že během minuty a půl pronesl pár slov.

„Vyzvednu peníze a nechám je u Ernieho,“ dodám rezolutně, jako by vracení peněz náhodnému zákazníkovi byla ta nejlepší věc, co může změnit průběh návratu domů.

„Dobrá,“ řekne tónem naznačujícím, že chce, abych už zmlkla.

No tak tedy dobrá. Najednou mám zvláštní a nečekaný pocit, že se mě jeho očividný nezájem dotkl. I když je lepší než přehlídka záblesků vzpomínek ze školních let, probíhající předchozích pět minut. Pro toho chlápka nejsem typická Georgie, ale ponížená žena a zjevně ho to baví. Tím se alespoň všechno zjednodušuje.

„Zítra,“ slíbím Erniemu a muži, který mě dál ignoruje, i sama sobě. Je příjemné to říkat a mám pocit, jako bych posbírala pár provázků od loutky, kterou jsem bývala, nebo zaplnila některou z prázdnot zejících přede mnou. Zítra budu pomáhat Bel. Zítra zaplatím účet. Zítra už něco bude.

Neobtěžuju se čekáním na odpověď. Zvednu bradu, otočím se a zjistím, že paní Michaelsová tu ještě je, což mě tak úplně nepotěší. Když ji míjím, pošlu jí úsměv, který by měl být sebevědomý a vyrovnaný, a dodatečně sama sobě něco slíbím.

Nestrávím následující dva měsíce tímhle způsobem. Nebudu tématem konverzace nebo cílem dobře míněných, ale bezohledně pronesených rad. A už se nebudu vyhýbat prázdnotě, co mě pronásledovala téměř celé dva roky, když jsem naposledy žila v tomhle městě.

Hodlám ji zaplnit. Hodlám to zjistit.

Co opravdu chci.

A až tentokrát opustím Darentville, budu úplně a naprosto jiná.

2. kapitola

Georgie

Po necelé půlhodině od chvíle, kdy jsem vstoupila na širokou bílou verandu Belina nového domu, jsem usoudila, že je dobře, že jsem ten slib sama sobě dala.

Proč si nepřiznat pravdu?

Když se na to tak dívám, zdá se, že Bel nebude moji pomoc až tak moc potřebovat.

Jsme v téměř hotovém dětském pokoji, Bel dopíjí zbytek koktejlu, a jak přejíždí nohou po sametově hladkém koberci, uvádí s fascinující plynulostí do pohybu houpací křeslo, ve kterém sedí. Prohlídku domu ukončila právě tady a s velkým nadšením mi ukázala dětskou postýlku, kterou předevčírem se svým manželem Harrym složili, a jakkoli to na mě udělalo dojem, nejsem tím uchvácena víc než ostatními věcmi v domě. Velkými okny s výhledem na nábřeží a pokoji, které vypadají neuvěřitelně uklizeně, ale zároveň domácky a útulně, i když tu Bel a Harry bydlí teprve tři týdny. Představovala jsem si krabice podél zdí, oblečení naházené do skříní a komod a zásuvky, ve kterých bude nutné postupně udělat pořádek. A taky jsem si představovala, že právě tuhle práci udělám já.

Místo toho mám zvláštní pocit, že jsem tu zbytečná, a teď, když jsme dokončily prohlídku, si Bel vybrala k rozhovoru téma, co mi zrovna moc nepomáhá. Vyptává se, proč nemám práci. Kéž bych nenechala mobil v hale, i když není pravděpodobné, že by mi někdo volal.

„Nechápu, jak se mohla jen tak sebrat a zmizet.“ prohlásí Bel a rukou, v níž nedrží koktejl, si hladí kulaté břicho. Tváří se vážně a vypadá skvěle. Má na sobě černé tříčtvrteční kalhoty a černé tílko, v uších decentní zlaté pecičky a blonďaté vlasy stažené do ohonu. Když mi ukazovala svou kancelář vybavenou dvěma monitory a plánovacím kalendářem, visícím na zdi a plným poznámek napsaných jejím pečlivým rukopisem, řekla mi, že se i v tomhle novém prostředí každý den obléká tak, jako kdyby šla do práce.

„Četla jsem, že když člověk pracuje z domova, měl by dodržovat zaběhlou rutinu,“ řekla a já se od té věty najednou nemohla odpoutat. Taky jsem občas pracovala z domova, v malém domku, který měla Nadia pro hosty a já se tam nastěhovala pouhé tři měsíce poté, co mě zaměstnala. Často jsem vyřizovala různé telefonáty a zařizovala cesty a procházela tisíce e-mailů. Ale pracovala jsem i v jejím hlavním domě. Pracovala jsem v hotelových pokojích. Pracovala jsem při natáčení. Pracovala jsem opřená o zdi sálů a restaurací, kde se konaly akce. Pracovala jsem kdekoli a při tom žádná rutina nevznikne.

„Bel,“ řeknu z místa na zemi, kde sedím a zády se opírám o příčky nedávno sestavené postýlky. „Vždyť jsi opustila DC teprve před měsícem.“

Svraští obočí a zatváří se dotčeně. „To není totéž,“ prohlásí, ale do jisté míry to totéž je. Nadia a Bel nemají na první pohled mnoho společného. Nadia je slavná scenáristka a režisérka, trochu Nora Ephronová a trochu Nancy Myersová. Bel je tichá, ale mocná síla v oblasti amerických vzdělávacích neziskovek. Nadia je chaotická a kreativní smršť, Bel je vyrovnaná, organizovaná řešitelka problémů.

Ať jsou ale jakkoli rozdílné, obě provedly zásadní změny. Obě zpomalily a žijí úplně jiný život.

A obě to zvládají skvěle i bez mé pomoci.

Zhluboka vydechnu a vůbec se mi nelíbí, že je porovnávám. Nadia byla tvoje šéfová, kárám sama sebe. Bel je tvoje nejlepší kamarádka.

Pořád přede mnou zeje prázdnota a zoufale se snažím změnit téma.

„V Nickelově obchodě jsem potkala paní Michaelsovou,“ řeknu. Je to náhlý obrat a nejdřív si myslím, že mi nevyjde. Bel se na mě na zlomek vteřiny upřeně zadívá, protože ví, že jde o úhybný manévr. Zjevně se ale rozhodla nechat mě chvíli oddechnout, a tak zakloní hlavu a zasměje se.

„Proboha, ze všech zrovna ji,“ opáčí. „Pamatuješ, jak tě nechala po škole za to, že jsi nás naučila...“

„Nový a vylepšený text ‚Circle of Life‘?“ přeruším ji se šibalským úsměvem. Je docela příjemné, že mi připomněla mé slabůstky. S Bel jsem se nikdy necítila jako nula. „Jo, taky mě to napadlo.“

„Byla pedagogická teroristka,“ prohlásí Bel. „Jakmile se trochu nahrbím, hned si na ni vzpomenu.“

Rychle a rázně dvakrát zatleskám, přesně jako paní Michaelsová, když někoho z nás načapala, jak se pomalu loudá po schodech, a Bel se znovu zasměje, přitiskne nohu k podlaze, aby se křeslo přestalo houpat, a nadšeně vykulí oči.

„Ach, můj bože,“ zvolá. „To mi něco připomnělo. Musím ti to ukázat!“

Že by další uklizený a krásně zařízený pokoj? pomyslím si.

Mám chuť zavrtat se do lacláčů a nechat poletovat hlavou nehezké myšlenky. S Bel jsme kamarádky už dvacet let, ale nikdy jsem na ni takhle nereagovala. Netrpělivě, odmítavě, nebezpečně blízko závisti. Prožily jsme spolu daleko zásadnější životní změny, než je tahle, a rozdíly mezi situacemi, ve kterých jsme se nacházely, byly mnohem výraznější. Když jsem ji poprvé přijela navštívit do Georgetownu, kde bydlela na studentské koleji, trávila jsem dopolední směny jako pokladní ve Food Lion a po večerech pracovala v restauraci v Blue Stone. Když jsem se sunula po I-95 plné aut, trochu jsem se obávala, aby to nějak nenarušilo náš vztah. Netušila jsem, jestli vysoká škola nezměnila Bel natolik, že si už nebudeme rozumět tak dobře jako během všech těch let našeho přátelství.

Ale nestalo se a my si rozuměly stejně skvěle jako vždycky. Před kolejí jsme se vřele objaly a byly šťastné, že se zase vidíme. Procházely jsme se po areálu školy, zašly na večírek s hlasitou hudbou a červenými plastovými kelímky, přespaly na palandě a ráno si daly vydatnou snídani v malé kavárně. Nasávala jsem atmosféru univerzitního života a ani trochu mě netrápilo, že mě nikdy nic podobného nepotkalo. A v následujících letech, když jsem se odstěhovala do Richmondu, kde jsem pracovala jako servírka, pak se stala pomocnou asistentkou a potom osobní asistentkou a v LA jsem už byla s Nadiou na plný úvazek, můj vztah s Bel byl pořád stejný. Užívaly jsme si každý telefonát, každý hovor na facetimu a každé setkání, které se nám podařilo zařídit, i když jsme od sebe byly hodně daleko.

V hloubi duše cítím, že si to užíváme i teď.

„No, tak půjdeme,“ řeknu vesele, začnu se zvedat ze země a zároveň se snažím zvednout i svou náladu. Jsem prostě unavená, nic víc. Dezorientovaná z nedávných změn. Strávila jsem spoustu času v autě, přemýšlením o prázdnotě. Chci vidět všechno, co mi Bel hodlá ukázat, i kdyby to mělo něco společného s příšerným dvojím tlesknutím paní Michaelsové.

Bel sevře opěrku křesla, usměje se na mě a nešťastně obrátí oči v sloup při představě, že bude muset vstát. Když je konečně na nohou, zadívá se na prázdný pohár a trochu se zamračí, a tak jí automaticky podám svůj koktejl. Vypila jsem asi čtvrtinu. Přestala jsem na něj mít chuť ve chvíli, kdy jsem nemohla zaplatit. Stal se z něj pohár zahanbení.

Náhle mě překvapí podivný pocit, když si vzpomenu, jak po mých lacláčích zlehka přejela ruka toho neznámého muže.

Bel se zhluboka napije a s vděčným pohledem řekne: „Tak pojď za mnou.“

Sejdeme do haly a kráčíme k pokoji pro hosty, který mi Bel během prohlídky domu ukazovala hodně nadšeně, a zároveň zdůraznila, že doufá, že si to rozmyslím a nebudu bydlet u rodičů, ale zůstanu u ní. Chci zopakovat, že terapeutická matrace na mě udělala opravdu velký dojem, ale nerozmyslela jsem si to, hlavně poté, co mi Bel mnohokrát vyprávěla, co provedlo těhotenství s jejím vztahem k sexu. Ale Bel se zastaví před dveřmi naproti pokoji pro hosty. Jestli mi ukáže komodu s tak dokonale složeným prádlem, že by paní Michaelsová obdivně zatleskala hned čtyřikrát, nejspíš začnu ječet.

„Neodsuzuj mě,“ řekne Bel, když položí ruku na kliku a když otevírá dveře, pevně sevře víčka.

„Jéééééé,“ vydechnu radostně při pohledu na malou místnost úplně nacpanou věcmi.

„Brzy se k nim dostanu!“ prohlásí na svou obranu Bel. A já vejdu do toho, co se dá nazvat uličkou vymezenou po obou stranách hromadami kartonových krabic, plastových boxů a několika pytli na odpadky. Potlačím nutkavou touhu pozvednout vítězoslavně pěst.

„Jo!“ řeknu a radostně se zasměju. „Netuším, co to má společného s paní Michaelsovou, ale jsem nesmírně potěšena.“

Bel se zamračí, zlehka do mě dloubne loktem a pak sáhne po jednom plastovém boxu. Na víku je pruh leukoplasti a já poznávám rukopis její maminky. Annabel, dospívání.

Přistoupím k Bel a hruď se mi sevře smutkem. Maminka Bel zemřela před dvěma roky na nesmírně agresivní rakovinu, kterou jí diagnostikovali až po několika měsících. Nadia mi tehdy dala na tři týdny volno, abych mohla být v DC, kde Belina maminka trávila poslední dny života v hospici.

„Od jejího odchodu byly všechny ty věci ve skladu,“ řekne Bel zvučným hlasem, ve kterém ale cítím zármutek, a tak přistoupím ještě blíž, aby se o mě mohla trochu opřít. „Ale teď máme spoustu místa...“

„Jasně,“ řeknu.

Nadechne se, odloží pohár s koktejlem na jednu hromadu a nakloní se, aby sundala víko z plastového boxu.

„Počkej,“ zarazím ji. Odložím plastový box na zem a postavím před ni jiný a pevnější, aby si na něj mohla sednout. Určitě to nebude moc pohodlné, a jak přecházím po koberci, v duchu si řeknu, že bychom tu neměly strávit moc času.

„Koukni na tohle.“ Bel vytáhne mikinu, která leží složená navrchu, a rozklepne ji. Je tmavozelená, což byla oficiální barva naší střední školy, a vepředu má velký bílý nápis HARRIS COUNTY LOGGERHEADS. Ani ji nemusí otáčet; je mi jasné, že vzadu je neuměle nakreslená želva. Někde mám úplně stejnou, protože jsme ji první den prvního roku studia dostali všichni. Tehdy to bylo něco úžasného, naprosto zásadní zlom v životě, protože studovat na takové střední škole znamenalo, že už nejste obyčejné dítě z Darentvillu. Chodili jste do školy s dětmi z Iverley, z Blue Stone, ze Scott’s Mill. A ohromně jste si to užívali.

Bel si přehodí mikinu přes hlavu, stáhne ji přes boky a pak si rozpustí vlasy. „Pořád mi je,“ prohlásí a já s ní musím souhlasit. „Jóóó, je tady spousta věcí!“

Bel se nadšeně ponoří dovnitř, ale já tam sáhnu hodně opatrně. Je mi jasné, že uvnitř je hromada dobrých vzpomínek, památek na zábavu, kterou jsme si s Bel celé ty roky užívaly. Ale nedávná scéna v Nickelově obchodě mi připomněla, že bez Bel bylo moje studium na střední škole katastrofou. Občas špatné chování, většinou špatné známky, žádné ambice ani plány do budoucnosti.

Všechno, co chceš dělat ty, zní mi v hlavě hlas Nadii, ale záhy ho přehluší učitelé a školní poradce, který mě zahrnoval otázkami týkajícími se studia na univerzitě, v odborném učilišti, případně v armádě.

Nikdy jsem si nedokázala představit, že bych něco z toho dělala.

Dost se mi ulevilo, když vidím, že první věc, na kterou jsem sáhla, je vybledlá bílá šerpa, památka na soutěž o královnu školy. Nakláním se nad plastovým boxem a přejíždím rukou po lepkavých zelených flitrech. Potom přehodím šerpu Bel přes hlavu a směju se, když se hrdě napřímí a uhladí si ji na prsou.

„Měla jsem vyhrát,“ prohlásí a já se znovu ponořím dovnitř, protože chci zjistit, jestli je tam papírová korunka, kterou jsme pro ni s mojí maminkou vyrobily pro útěchu. Místo ní jsem našla fotku, na které jsem s Bel, pořád v rámečku, co prodávalo sdružení rodičů při slavnostním ukončení studia. Silném a nevkusném, nahoře je napsaný rok, kdy jsme maturovaly, a dole řada malovaných želviček.

Vyfotili nás v zelených šatech. Mezi námi se pohupují Beliny čestné šňůry, čapky máme sundané, držíme se za ramena, tiskneme se k sobě tvářemi a široce se usmíváme. Vypadáme šťastně, úzce propojené slavnostním okamžikem. Ale když se podívám pozorněji, spatřím ve svých očích něco jiného. Strach z konce a nejistotu.

Stejný pohled jsem vídala celé týdny v zrcadle.

„Ach, bože můj,“ řekne Bel a přeruší tok mých myšlenek. Když vzhlédnu, sedí s očima dokořán a na klíně má otevřený zápisník. „Ach, bože můůůůůj,“ opakuje a já se nakloním, abych do něj nahlédla.

„Co to...?“

Ale jakmile jsem dost blízko, odmlčím se, protože vím, co to je. Mnoho let jsem si na něj nevzpomněla, ale stejně jsem o něm věděla.

Bel vyjekne nadšením. „Náš společný příběh!“

„Ach, bože můj,“ pronesu tiše a bez přemýšlení vezmu zápisník Bel z klína. Držím ho s podivnou úctou a zaplavuje mě vlna vzpomínek. Když mi bylo třináct, strávila jsem s ním zřejmě víc času než s kteroukoli prací do školy v průběhu dalších pěti let. Milovala jsem ho. A moc mě bavilo ten příběh psát.

„Koukni na svůj rukopis!“ řekne Bel a já přejedu očima kulatá písmena napsaná většinou růžovým a někdy purpurově červeným inkoustem, která jsem vměstnala až na úplné okraje všech stránek. Listuju dál, až najdu Beliny zápisky, kratší a úhlednější, psané standardní modrou propiskou, přesně tou, kterou používala na psaní domácích úkolů. Bel si možná myslí, že se můj rukopis nějak změnil, ale pravdou je, že vypadá prakticky stejně.

„Nemůžu uvěřit, že ho pořád máš,“ prohodím a otáčím stránky, aniž bych nějak moc vnímala, co je na nich napsáno. A přesto mám hlavu plnou příběhů ukrytých v zápisníku, scénářů, které jsme s Bel napsaly s téměř šíleným nadšením. Začaly jsme někdy během osmé třídy, kdy se naše mysl neustále zaobírala tím, co nás čeká na střední škole. Vznikal jeden příběh za druhým a všechny líčily, co se bude dít, až tam budeme, až překročíme práh dospělosti. Přesně jako správné puberťačky.

„Já nevěděla, že ho mám,“ opáčí Bel a trochu nešikovně se předkloní. Položím zápisník na hromadu věcí v plastovém boxu tak, abychom na něj obě viděly.

„Koukni na tohle,“ řeknu a ukážu na jeden ze svých zápisů. „Tady je celý příběh o tom, jak v šestnácti dostáváš ten tmavomodrý kabriolet.“

Bel si odfrkne. „Naprostá fikce,“ prohlásí. „A pak se z něj nějakou záhadou vyklubala moje stará corolla.“

Otočí stránku, a když spatřím po okrajích velká srdce, okamžitě cítím, jak mi zrudly tváře. Vidím nápis Školní ples s Evanem Fanningem a všimnu si, že místo a jsem udělala srdíčka.

„Georgiéééééééé,“ vyjekne Bel provokativně. Možná se mi chce pomstít za projev radosti nad tajným skladištěm v domě. „Ty jsi byla šíleně poblázněná do Evana Fanninga!“

Cítím se trapně a cosi zamručím. Byla jsem do něj blázen a trvalo to déle, než by mělo, protože on téměř nevěděl, že existuju. Evan Fanning byl o rok starší než já a Bel. Patřil mezi zlatou mládež z Iverley, jeho rodina tam vlastnila a provozovala hostinec na pobřeží. Setkala jsem se s ním jednou v létě, předtím, než jsme s Bel začaly psát naše příběhy, když jsem tátovi pomáhala s prací, co měl v hostinci. Během našeho seznámení, které nejspíš trvalo sotva dvě minuty („Tohle je moje dcera Georgie, což je zkráceně Georgie,“ zažertoval bujaře můj táta), jsem nemohla spustit oči z Evanova klukovsky hezkého obličeje a jeho milé chování jasně ukazovalo, že by na střední škole mohl být skvělý přítel. Tenhle příběh se určitě doslova hemží jeho jménem.

„Zajímalo by mě, co se s ním stalo,“ řeknu, ale jak projíždím stránky, vím, že je mi to jedno. Spíš by mě zajímalo, co se stalo se mnou, protože nemůžu uvěřit vlastním očím. Pravý opak prázdnoty, bystrý dospívající mozek sršící představami o budoucnosti. Samozřejmě v malém měřítku, v rámci adolescentních přeludů o místních tradicích a o akcích inspirovaných filmy a televizí. Den, kdy jsme skočily z doku v Buzzard’s Neck, nakupování ve Scott’s Mill, cider a hororové filmy. Hlavní ale je, že šlo o budoucnost.

O budoucnost, kterou jsem si napsala.

Mám zpocené dlaně a tváře mi hoří. Nesnesu pohled na Bel, protože vím, že moje reakce na to, co by mělo být zábavné a nostalgické, je svým způsobem příliš vážná. Zoufale toužím být s tímhle objevem sama.

Najednou uslyším, jak se dveře dole otevřou a zavřou, a vzpomínka na mé jednání ve třinácti letech mě přinutí zápisník rychle zaklapnout.

„Bel?“ zvolá Harryho hlas a ona nadšeně odpoví: „Jsme nahoře!“

Přendám zápisník na klín, začnu se zběsile prohrabávat obsahem plastového boxu a odstrkuju v něm věci. Tady je, pomyslím si a vyndám složenou papírovou korunku. „Je tu,“ vyhrknu, chvíli se ji opatrně snažím vytvarovat a pak ji podám Bel. „Nasaď si ji.“

Zasměje se a dá si na hlavu vybledlé růžové kolečko. Vstane a otočí se ke dveřím přesně ve chvíli, kdy nás najde Harry. Jakmile ji spatří, rozlije se mu po tváři úsměv.

„No vida, já žasnu,“ řekne a přejede Bel očima, jako by manželka v těsné mikině s absolventskou šerpou pošitou flitry byla to nejkrásnější, co kdy viděl. Henry Yoon je princ mezi muži, nejlepší člověk, kterého si dokážete představit jako manžela pro nejlepší kamarádku, a já ho miluju jako bratra.

„Ahoj, Harry,“ pozdravím ho ze svého místa na podlaze a on se na mě usměje trochu jinak, jako na přítele, na někoho, koho dobře zná. Přistoupí ke mně, sehne se a chytí mě za napřažené ruce. Cítím vůni drahé kolínské, ale ne příliš silnou, a také nějaký přípravek, co používá, aby zkrotil husté černé vlasy, které by mu jinak padaly do čela. A ani ten nevoní moc výrazně. Z Harryho mám pokaždé pocit, že chodil do některé výběrové školy, kde ho naučili chovat se jako velmi sofistikovaný muž. Absolvoval Stanford, ale jsem si naprosto jistá, že tam vás nenaučí, jak máte nosit manžetové knoflíčky a vypadat přitom úplně normálně.

„Georgie,“ řekne a zlehka mě k sobě přitiskne. „Jsem moc rád, že jsi zvládla cestu v pohodě. Jsem moc rád, že jsi přijela.“

Narovná se a postaví se vedle Bel, obejme ji kolem ramen a prsty mírně poupraví šerpu. „Návrat domů má svoje kouzlo, viď?“

„Narazily jsme na zlatý důl,“ prohlásí Bel a ukáže na plastový box. „Georgie si prohlížela...“

„Dům je krásný,“ vyhrknu, abych ji zarazila, protože pocit marnosti a beznaděje přetrvává. Nechci mluvit o našem dávném příběhu, teď ještě ne. Chci vidět celek, chci ho rozebrat na části. Chci, aby se všechno odehrávalo přesně tak, jak má.

„To je Belina práce,“ praví Harry a Bel si stoupne na špičky a políbí ho na tvář. Na okamžik se nacházejí ve svém soukromém poklidném světě. Pak se Harry něžně dotkne jejího břicha a zeptá se, jak se cítí. Bel položí dlaň na jeho ruku a zamumlá něco, co pořádně neslyším, tedy až na slovo tatínek, a já doufám, že to má něco společného s miminkem, nikoli se sexuální touhou, o které tak často mluví. Využiju tu chvilku a zastrčím zápisník do bezpečí klína. S chutí bych ho ukryla do přední kapsy lacláčů, ale nejsem si jistá, že by mě přitom Bel a Harry nenačapali.

„Snažila jsem se ji přesvědčit, aby zůstala,“ řekne Bel zase normálně nahlas a Harry se mi upřeně zadívá do očí.

„Moc by nás těšilo, kdybys tu byla,“ prohlásí. „Určitě si ráda odpočineš.“

Bel přikývne. „Nech se hýčkat,“ řekne. „Už je načase.“

Její pozvání je samozřejmě moc milé, ale zároveň mě ničí podobně jako paní Michaelsová a trapas s mléčnými koktejly. Představu, že bych tu mohla být k něčemu, odvál vítr. Bel a Harry přede mnou stojí jako tým, jehož úkolem je zachránit Georgii. Bel mě celý měsíc přemlouvala, ať přijedu, ale teď mě její prosby připadají jako léčka, kterou jsem měla prohlédnout. Jako snaha dostat mě pryč z LA po tak neočekávané změně okolností. Najednou to není vyhlídka na zvuky vydávané při sexu, co mě vyhání z pokoje pro hosty. Je to představa, že se stanu jakýmsi projektem dvou velmi úspěšných lidí, kteří mají ve svém novém domě prakticky všechny věci vybalené a nejspíš si o mně občas povídají a jsou zvědaví, co teď budu dělat, když už nepracuju pro Nadiu. Vím, že už je načase znamená už je načase přemýšlet co dál, a přestože od chvíle, kdy jsem si přesně tohle slíbila, neuplynula ani hodina, uvědomuju si, že se mi nelíbí, když mě k tomu někdo nutí, ať už je to Nadia, nebo Bel.

Cítím, jak mě zápisník ležící na klíně doslova spaluje.

Zavrtím hlavou a doufám, že je v mém úsměvu znát výraz vděku. „Už jsme o tom mluvily, Bel. Řekla jsem mámě a tátovi, že budu u nich. Chtějí, abych se postarala o jejich rostliny, až budou pryč.“

Tuhle omluvu by mnozí považovali za hodně ubohou, ale moji rodiče jsou svými rostlinami vážně posedlí. Když jsem jim oznámila, že přijedu, měli naplánovaný jeden z dlouhých výletů autem a podařilo se mi je přesvědčit, že nemusí měnit rozhodnutí; ujistila jsem je, že díky přízni osudu mají vlastně velké štěstí, že tam budu a dohlédnu na dům. Mí rodiče jsou totiž posedlí i představou o přízni osudu.

„Ale budeš sem jezdit,“ prohlásí Bel. „Každý den?“

„Jasně,“ slíbím a mávnu rukou směrem k boxům. „Myslím, že bude trvat dost dlouho, než tohle všechno probereme.“

Bel přikývne a letmo pohlédne na zápisník. Když se pak znovu podívá na mě, pokusím se jí mlčky něco říct. Snažím se využít všechny ty roky, co se známe a jsme si blízké, abych jí sdělila jistý poznatek o tomhle nečekaném nálezu. Skutečnost, že ho teď potřebuju uchovat v soukromí.

Dala jsem sama sobě slib, pokouším se říct. A myslím, že tenhle příběh s tím má něco společného.

Samozřejmě nepochopí úplně všechno, ale něco přece jen ano. Je jí jasné, že až odejdu, vezmu si zápisník s sebou, a taky už ví, že o něm teď v žádném případě ještě nechci mluvit. Ví, že tým na pomoc Georgii musí zatím udržet své ambice na uzdě.

„Zůstaneš aspoň na večeři?“ zeptá se Bel a já se usměju. Uleví se mi, protože si pořád rozumíme.

Večeři zvládnu.

„No jasně.“

3. kapitola

Georgie

O pár hodin později odjíždím od Bel a Harryho a ve zpětném zrcátku vidím, jak stojí na verandě, jednou rukou se objímají a druhou mi mávají tak dlouho, dokud jim nezmizím z dohledu. Zatroubím a vystrčím ruku z okénka, abych tím běžným gestem dala najevo, že jsem naprosto v pohodě, a i když večeře, ke které Harry připravil rybu s opečenými brambory, byla skvělá, moc jsem toho nesnědla, protože mi od chvíle, kdy jsem poprvé vzala do ruky zápisník svíralo žaludek podivné a nedefinovatelné očekávání. Během vaření, jedení a sklízení ze stolu jsem se věnovala konverzaci sotva čtvrtinou mozku, ale naštěstí se probíralo, jak Darentville neustále vzkvétá (ale potřebuje další restaurace), diskutovalo o obtížných jednáních týkajících se hybridní telekomunikační sítě poskytující služby kancelářím, které řídí Harry ve firmě, kde má na starost finanční plánování (noční můra!), a také se hodně mluvilo o plánu na změnu systému porodnictví (který se už rozjel, ale ještě ne úplně). V jednu chvíli jsem měla pocit, že Bel vede s Harrym jakousi tajnou komunikaci a upozorňuje ho, ať se vyhýbá všemu, co by mi mohlo připomenout Nadiu nebo LA, a jakkoli jsem jí za to byla vděčná, jenom to posílilo moji touhu být na chvíli sama.

Než vjedu na hlavní silnici, otevřu všechna okénka a nechám proudit dovnitř teplý večerní vzduch, který mi čechrá vlasy. Je mi jasné, že dneska se už před nikým nebudu muset předvádět. Na sedadle spolujezdce leží zápisník a já vím, že pár následujících hodin strávím jeho pročítáním. Zvláštní pocit, který se objevil v pokoji s krabicemi, se nijak nezmírnil. Naopak, je ještě silnější. Příběhy v zápisníku skrývají nějakou odpověď.

Cesta k domu rodičů je podivně známá, mnohem známější než většina míst, která jsem dnes v Darentvillu viděla, a je příjemné projíždět touhle částí města, které se změny ještě tolik nedotkly. Vzdaluji se od nábřežní promenády a mířím na severovýchod, kde jsou pozemky hustě porostlé stromy. Vidím zrezivělé poštovní schránky a ohnutá značka mi sděluje, že se mám stavit pro OVOCE VYPĚSTOVANÉ NA FARMĚ, což znamená, že Talbottovi používají pořád stejný způsob inzerce jako v době, kdy mi bylo dvanáct. Jde o dost osobitou obchodní strategii, ale zasvěcenci vždycky věděli, že se tam můžou stavit i pro trávu, a myslím, že tam pro ni pravidelně jezdilo hodně lidí z téhle oblasti, včetně mých rodičů. Vloni mi táta řekl, že Talbottovi po změně zákona svou úrodu zlegalizovali, ale stejně si myslím, že by správa města nedovolila, aby to psali na ceduli.

Po další míli dojedu k nenápadné odbočce, vedoucí k domu mých rodičů. Na první pohled nevypadá jako cesta, co by někam vedla, protože připomíná díru v lese plnou štěrku a hlíny. Během dospívání jsem si připadala trapně, když jsem se blížila k domu po skryté divoké stezce, protože k domům dětí, které žily blíž centru města, vedly asfaltové příjezdové cesty lemované trávníky. S přibývajícími lety mi už tolik nevadila a začala jsem chápat, že se moji rodiče prostě neřídí stejnými pravidly jako ostatní, každopádně ne těmi, která stanoví, že je třeba pečovat o trávník, ale stejně jsem domů málokdy zvala někoho jiného než Bel. Bylo příliš náročné vysvětlovat, jak mají najít tu odbočku, a když už ji někdo našel, netušil, co ho čeká na jejím konci.

Najednou se přede mnou všechno rozprostírá, mám to doslova před očima, v celé podivné a trochu pitoreskní slávě. Vzpomínky na polovičaté návyky a záliby mých rodičů. Na dvorku je víc záhonů, než když jsem tu byla minule, a zanedbaný pokroucený cedr mi připomíná, že za posledních pět let jsem většinou vídala své rodiče na jiných místech, při setkáních v různých městech, při dlouhém výletě do Kalifornie, který jsme podnikli vloni v listopadu. Na záhonech je pořád spousta rostlin, ale nejsou to rajčata nebo dýně či bylinky, které bývají běžně ve velkých truhlících. Je tam luční kvítí lákající včely a motýly, vzrostlé a divoké, nevyžadující časté zalévání a hnojení. Vedle největšího záhonu stojí kovový kohout, skoro dva metry vysoký a natřený modrou, zelenou a jasně žlutou barvou. Na krku má pověšenou podomácku vyrobenou dřevěnou cedulku s nápisem MILUJI TĚ, SHYLO. Kohout i cedulka jsou dárky, které dostala máma od táty k dvacátému pátému výročí pronesení slibů věrnosti, což byl obřad, který se konal nedlouho po mém narození. Kohout, jehož máma pojmenovala Rodney, není jedinou ozdobou dvora, ale je tou největší, a jak se kodrcám po kamenité cestě, vidím i ostatní, které si pamatuju, a vedle nich nové přírůstky. Sošky a stromy z lahví a větrné zvonkohry, hrnky zářivých barev nabodnuté na kovových tyčích, aby vytvářely zahradu porcelánových květin, ručně malované ptačí budky a světýlka pověšená na větvích stromů.

Samotný dům, nebo spíš menší ranč, není ve srovnání s kouzelným chaosem panujícím venku nijak pozoruhodný, ale vyzařuje z něj energie napovídající, že v něm žije „opravdový kutil“, a zároveň jsou na něm patrné známky nedbalosti, naznačující, že ten, kdo tu bydlí, doma moc často nepracuje. Bílé obklady by potřebovaly natřít, okapy jsou zohýbané a na jednom okně v průčelí chybí okenice. Obydlí se nerozpadá ani není úplně neudržované, je jen hodně využívané a ve srovnání s domem, který jsem právě opustila je natolik jiné, až se mi chce smát.

Zaparkuji auto pod zrezivělý přístřešek a zhluboka vydechnu úlevou, protože návrat do takového domova je hodně osobitý. Po celou cestu napříč zemí jsem příliš nepřemýšlela o tom, že budu tady, v tomhle domě. Většinou jsem myslela na oficiální práci, kterou už nemám, a na neoficiální práci, co jsem chtěla vykonávat pro Bel. Ale teď jsem tady a jsem moc ráda. Ten podivný chaotický dům v temném úkrytu je v souladu s mými vnitřními pocity.

Nechám pytle a kufry v autě a popadnu jenom tašku a zápisník. Je fajn, že jsem tady, ale nemůžu s určitostí říct, co na mě čeká uvnitř, protože o mých rodičích je všeobecně známo, že jejich přípravy na výlety nebývají příliš vyvážené. Pokud se máma cítila před pár dny dobře, nejspíš se vzchopila, vyprala, umyla nádobí a třeba i vyndala z ledničky všechno, co by se mohlo zkazit. Ale jestli měla ty svoje návaly, byl celý proces pomalejší, protože její klouby protestovaly a tvrdily, že je příliš zatěžuje.

Tím, že vytvořím vlastní nepořádek.

O tom nebylo pochyb.

Co se s tou dívkou stalo? ptám se v duchu a přejíždím prsty po řádcích.

Snaživá loutka.

Teď ale zpátky k zápisníku.

Žádný velký odvaz.

Ale představuje něco velkého.

Ale nenechám se tím zdeptat. Musí mě to povzbudit a pomalu se začínám smiřovat s faktem, že většina těch věcí zůstala nenaplněná.