Copyright © 2017 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd. and Jenny Meyer Literary Agency. Inc.

Original English title: Sleeping Beauties

Translation © Linda Bartošková, 2018

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2018

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-039-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-040-8 (mobi)

Na památku Sandry Blandové

POSTAVY

MĚSTO DOOLING, SÍDLO OKRESU DOOLING

• Truman Mayweather zvaný „Trume“, 26, vařič pervitinu

• Tiffany Jonesová, 28, Trumanova sestřenice

• Linny Marsová, 40, dispečerka, úřad šerifa v Doolingu

• šerifka Lila Norcrossová, 45, úřad šerifa v Doolingu

• Jared Norcross, 16, student třetího ročníku střední školy v Doolingu, syn Lily a Clinta

• Anton Dubcek, 26, majitel a provozovatel firmy Bazénář Anton, s. r. o.

• Magda Dubceková, 56, Antonova matka

• Frank Geary, 38, úředník městské odchytové služby v Doolingu

• Elaine Gearyová, 35, dobrovolnice u Dobré vůle a Frankova manželka

• Nana Gearyová, 12, žákyně šesté třídy základní školy v Doolingu

• Stará Essie, 60, bezdomovkyně

• Terry Coombs, 45, úřad šerifa v Doolingu

• Rita Coombsová, 42, Terryho manželka

• Roger Elway, 28, úřad šerifa v Doolingu

• Jessica Elwayová, 28, Rogerova manželka

• Platina Elwayová, 8 měsíců, dcera Rogera a Jessiky

• Reed Barrows, 31, úřad šerifa v Doolingu

• Leanne Barrowsová, 32, Reedova manželka

• Gary Barrows, 2, syn Reeda a Leanne

• Drew T. Barry, 42, Pojištění Drew T. Barry

• Vern Rangle, 48, úřad šerifa v Doolingu

• Elmore Pearl, 38, úřad šerifa v Doolingu

• Rupe Wittstock, 26, úřad šerifa v Doolingu

• Will Wittstock, 27, úřad šerifa v Doolingu

• Dan Treat zvaný „Pamlsek“, 27, úřad šerifa v Doolingu

• Jack Albertson, 61, úřad šerifa v Doolingu (v důchodu)

• Mick Napolitano, 58, úřad šerifa v Doolingu (v důchodu)

• Nate McGee, 60, úřad šerifa v Doolingu (v důchodu)

• Carson Struthers zvaný „Silnej venkov“, 32, bývalý boxer soutěže Golden Gloves

• trenér J. T. Wittstock, 64, trenér Válečníků, fotbalového týmu střední školy v Doolingu

• dr. Garth Flickinger, 52, plastický chirurg

• Fritz Meshaum, 37, mechanik

• Barry Holden, 47, veřejný obhájce

• Oscar Silver, 83, soudce

• Mary Paková, 16, studentka třetího ročníku střední školy v Doolingu

• Eric Blass, 17, student čtvrtého ročníku střední školy v Doolingu

• Curt McLeod, 17, student čtvrtého ročníku střední školy v Doolingu

• Kent Daley, 17, student čtvrtého ročníku střední školy v Doolingu

• Willy Burke, 75, dobrovolník

• Dorothy Harperová, 80, důchodkyně

• Margaret O’Donnellová, 72, Gailina sestra, důchodkyně

• Gail Collinsová, 68, Margaretina sestra, sekretářka v zubařské ordinaci

• paní Ransomová, 77, pekařka

• Molly Ransomová, 10, vnučka paní Ransomové

• Johnny Lee Kronsky, 41, soukromý vyšetřovatel

• Jaime Howland, 44, profesor historie

• Eve Blacková, věk odhadem 30 let, cizinka

VĚZNICE

• Janice Coatesová, 57, ředitelka, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Lawrence „Lore“ Hicks, 50, zástupce ředitelky, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Rand Quigley, 30, dozorce, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Vanessa Lampleyová, 42, dozorkyně, Nápravné zařízení pro ženy Dooling, a v letech 2010 a 2011 šampionka Ohijského údolí v páce, věková kategorie 35-45

• Millie Olsonová, 29, dozorkyně, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Don Peters, 35, dozorce, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Tig Murphy, 45, dozorce, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Billy Wettermore, 23, dozorce, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Scott Hughes, 19, dozorce, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Blanche McIntyreová, 65, sekretářka, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• dr. Clinton Norcross, 48, vedoucí psychiatr, Nápravné zařízení pro ženy Dooling, a Lilin manžel

• Jeanette Sorleyová, 36, vězenkyně č. 4582511-1, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Ree Dempsterová, 24, vězenkyně č. 4602597-2, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Kitty McDavidová, 29, vězenkyně č. 4603241-2, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Angel Fitzroyová, 27, vězenkyně č. 4601959-3, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Maura Dunbartonová, 64, vězenkyně č. 4028200-1, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Kayleigh Rawlingsová, 40, vězenkyně č. 4521131-2, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Nell Seegerová, 37, vězenkyně č. 4609198-1, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Celia Frodeová, 30, vězenkyně č. 4633978-2, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

• Claudia Stephensonová zvaná „Dynamitový tělo“, 38, vězenkyně č. 4659873-1, Nápravné zařízení pro ženy Dooling

OSTATNÍ

• Lowell Griner zvaný „Malej Low“, 35, mimo zákon

• Maynard Griner, 35, mimo zákon

• Michaela Morganová, rozená Coatesová, 26, reportérka celostátní televize, NewsAmerica

• bratr Jasný list (Scott David Winstead Jr.), 60, pastor-generál, Jasní

• obyčejný lišák, věk mezi 4 a 6 lety

Je fuk, jestli seš bohatá nebo chudá,

chytrá nebo blbá.

Ženskou v tomhle starým světě

maj chlapi pod palcem,

a jestli ses narodila jako ženská,

seš tu od toho, aby ti ubližovali.

seš tu od toho, aby po tobě šlapali,

budou ti lhát,

budou tě podvádět

a budeš jen kus hadru.

– Sandy Poseyová, „Narodit se jako žena“

Text: Martha Sharpová

Říkám, že tě nemůže nezajímat čtverec světla!

– Reese Marie Dempsterová, vězenkyně č. 4602597-2,

Nápravné zařízení pro ženy Dooling

Varoval jsem ji. Vysvětlil jsem jí to.

Ale ona toho nenechala.

– Senátor Addison „Mitch“ McConnell hovořící

o senátorce Elizabeth Warrenové

RŮŽENKY

Evie se podívá na můru a zasměje se. Můra jí dosedne na holé předloktí a Evie zlehka přejede ukazovákem po křídlech vzorovaných hnědými a šedými vlnami. „Ahoj, krasavice,“ pozdraví můru. Ta se vznese. Stoupá výš, výš a ještě výš, až ji pohltí skrojek slunce zachycený v lesklém zeleném listí vysoko nad kořeny, mezi nimiž sedí Evie.

Z černé díry uprostřed kmene se spustí měděně rudý provaz a vine se mezi pláty kůry. Evie hadovi samozřejmě nevěří. Už kdysi s ním měla potíže.

Její můra a s ní deset tisíc dalších se vznesou z koruny stromu jako šustící šedohnědý mrak. Jejich hejno se valí nebem směrem k neduživému borovému podrostu na druhé straně louky. Evie vstane, aby se vydala za nimi. Pod jejími kroky praskají stébla a tráva vysoká po pás ji škrábe na holé kůži. Když dojde k tomu smutnému, příliš kácenému lesu, zachytí první chemické pachy – čpavek, benzen, naftu, spoustu dalších, deset tisíc zářezů v jediném kousku masa – a vzdá se naděje, o níž si ani neuvědomovala, že ji má.

Z jejích stop vyrazí pavučiny a zatřpytí se v ranním světle.

ČÁST PRVNÍ

STAREJ TRIANGL

„V tý ženský věznici

je sedmdesát žen,

sedět tak u nich, to je můj sen.

Pak by ten starej triangl

moh řinčet jak tingl tangl

na březích Royal Canal.

– Brendan Behan

KAPITOLA 1

1

Ree se zeptala Jeanette, jestli někdy pozorovala čtverec světla, které k nim padalo oknem. Jeanette řekla, že ne. Ree byla na horní palandě, Jeanette dole. Obě čekaly, až se budou odemykat cely na snídani. Bylo další ráno.

Zdálo se, že Jeanettina spoluvězeňkyně má ten čtverec prostudovaný. Ree vysvětlovala, že čtverec se objeví na zdi naproti oknu, pak se sune dolů, stále níž, potom se sklouzne po desce stolu a nakonec se dostane na podlahu. Jak teď Jeanette sama vidí, je přímo uprostřed podlahy a krásně září.

„Ree,“ řekla Jeanette. „Mě prostě nemůže zajímat nějakej čtverec světla.“

„A já říkám, že tě nemůže nezajímat čtverec světla!“ Ree vydala hýkavý zvuk, kterým vyjadřovala pobavení.

Jeanette odpověděla: „Tak jo. Ať to sakra znamená, co chce,“ a spoluvězenkyně zahýkala ještě víc.

Ree byla fajn, ale byla jako batole, tak strašně nesnášela ticho. Zavřeli ji za úvěrový podvod, padělání a držení drog za účelem prodeje. Nic z toho pořádně neuměla, což ji přivedlo sem.

Jeanette zavřeli za zabití. O jedné zimní noci v roce 2005 bodla svého manžela Damiana šroubovákem do slabin a on, protože byl sjetej, prostě zůstal sedět v křesle a vykrvácel. Ona byla samozřejmě sjetá taky.

„Sledovala jsem hodiny,“ pokračovala Ree. „Stopovala jsem to. Tomu světlu trvalo dvaadvacet minut, než se přesunulo od okna tamhle na podlahu.“

„Měla bys zavolat do knihy rekordů Guinness,“ řekla Jeanette.

„Včera v noci se mi zdálo, že jím čokoládový dort s Michelle Obamovou a že se naštvala: ‚Budeš z toho tlustá, Ree!‘ Ale ona ten dort jedla taky.“ Ree hýkla. „Ne, nezdálo se mi to. Vymyslela jsem si to. Ve skutečnosti se mi zdálo o jedné mojí učitelce. Pořád mi vykládala, že nejsem ve správný třídě, a já jí pořád vykládala, že jsem ve správný třídě, a ona na to, že teda jo, a pak chvíli učila a zase mi řekla, že nejsem ve správný učebně, a já řekla, že ne, že jsem ve správný učebně, a tak pořád dokola. Jak u blbejch. Co se zdálo tobě, Jeanette?“

„No…“ Jeanette se snažila rozpomenout, ale nešlo jí to. Nové léky jí zřejmě prohloubily spaní. Předtím občas mívala noční můry o Damianovi. Obvykle vypadal jako tehdy druhý den ráno, kdy byl mrtvý a kůži měl promodralou, jako by byl politý inkoustem.

Jeanette se ptala doktora Norcrosse, jestli ty sny podle něho mají něco společného s pocitem viny. Doktor se na ni zahleděl takovým tím pohledem, který říkal: „To myslíš sakra vážně?“, který ji obvykle přiváděl k šílenství, ale opanovala se, a on se jí pak zeptal, jestli podle jejího názoru mají králíci měkké uši. Jo, jasný. Chápu. Každopádně se Jeanette po těch snech nestýskalo.

„Promiň, Ree, nic nevím. Jestli se mi něco zdálo, je to pryč.“

Někde na chodbě v prvním patře v křídle B dusaly po betonu boty: dozorkyně na poslední chvíli něco kontrolovala, než se dveře otevřou.

Jeanette zavřela oči. Vymyslela si sen. V něm byla z vězení zřícenina. Bujná vegetace porůstala prastaré zdi cely a propouštěla dovnitř jarní vítr. Strop, ohlodaný zubem času, byl propadlý a zůstal z něj jen převis. Po hromadě staré suti přeběhlo několik drobných ještěrek. Ve vzduchu poletovali motýli. Ve zbytcích cely se vznášela sytá vůně země a listí. Na Bobbyho, který stál u díry do zdi vedle ní a nahlížel dovnitř, to udělalo dojem. Jeho máma byla archeolog. Tohle místo objevila ona.

„Myslíš, že tě vezmou do televizní soutěže, když máš záznam v rejstříku?“

Vidina se rozpadla. Jeanette zasténala. No, bylo to pěkné, dokud to trvalo. Život na prášcích byl rozhodně lepší. Dokázala si najít klidné, vlídné místo. To se musí doktorovi nechat – chemií k lepšímu životu. Jeanette znovu otevřela oči.

Ree na ni civěla. Vězení celkem za moc nestojí, ale pro holku jako Ree je uvnitř možná bezpečněji. Venku by nejspíš vběhla někomu pod auto. Nebo by prodala fet feťákovi, který vůbec nevypadá jako feťák. Což přesně udělala.

„Co je?“ zeptala se Ree.

„Nic. Zrovna jsem byla v ráji, nic víc, a ta tvoje užvaněná huba ho rozbila.“

„Cože?“

„Ale nic. Poslouchej, podle mě by měla být nějaká televizní soutěž, kde můžou vystupovat jenom ti, co mají záznam v rejstříku. Mohlo by se to jmenovat Kdo víc lže, ten vyhraje.“

„To se mi moc líbí! Jak by se to hrálo?“

Jeanette se posadila, zívla a pokrčila rameny. „Budu o tom muset přemýšlet. Vypracovat pravidla, víš.“

Jejich příbytek byl stejný, jako vždycky byl a vždycky bude, svět bez konce, amen. Cela tři metry dlouhá, od pryčen ke dveřím čtyři kroky. Zdi byly z hladkého betonu barvy ovesné kaše. Na jediném místě, kde to měly povoleno, visely zkroucené fotky a pohlednice přilepené hrudkami zelené lepivé modelíny (málokoho to zajímalo). U jedné zdi stál malý kovový stolek a u protější zdi nízká kovová skříňka s policemi. Nalevo od dveří byl ocelový záchod, na který si musely přidřepnout, a obě se při tom dívaly jinam, aby měly aspoň trochu pocit soukromí. Dveře do cely měly v úrovni očí okénko s dvojitým sklem a byl z něj výhled na kousek chodby, která se táhla křídlem B. Každý kousek a předmět uvnitř cely byl prosycený všeprostupujícími vězeňskými odéry potu, plísně a lyzolu.

Jeanette si proti své vůli nakonec všimla osvětleného čtverce mezi lůžky. Byl skoro u dveří – ale dál se nedostane, co? Pokud by bachařka nestrčila klíč do zámku nebo celu neotevřela z centrální Budky, byl tu uvězněný stejně jako ony.

„A kdo by to moderoval?“ zeptala se Ree. „Každá televizní soutěž potřebuje moderátora. A jaký budou ceny? Ceny musejí být dobrý. Podrobnosti! Musíme vyřešit všechny podrobnosti, Jeanette.“

Ree si podpírala hlavu, dívala se na Jeanette a při tom si namotávala na prst pevné odbarvené kudrny. Nahoře na čele měla kus zjizvené tkáně, která připomínala otisk grilovací mřížky, tři hluboké souběžné linie. Jeanette sice nevěděla, co tu jizvu způsobilo, ale domyslela si, kdo ji způsobil: muž. Možná její otec, možná bratr, možná přítel, možná chlápek, kterého předtím nikdy neviděla a už ani neuvidí. Vězenkyně doolinské věznice v životě moc nevyhrávaly, velmi mírně řečeno. Zato měly spoustu zážitků s darebáky.

Co se dalo dělat? Mohly jste se litovat. Mohly jste se nenávidět nebo nenávidět všechny ostatní. Mohly jste se sjet čicháním čisticích prostředků. Mohly jste dělat, co jste chtěly (v rámci nepochybně omezených možností), ale situaci by to nezměnilo. Velkým blýskavým kolem Štěstěny si budete moci zase zatočit až při dalším projednávání žádosti o podmínečné propuštění. Jeanette do toho chtěla vložit všechnu energii, až její chvíle přijde. Musela myslet na syna.

Dunivě to bouchlo, když dozorkyně v Budce otevřela dvaašedesát zámků. Bylo půl sedmé ráno, všichni z cely ven, bude se počítat.

„Nevím, Ree. Přemýšlej o tom,“ řekla Jeanette, „já o tom taky budu přemýšlet a potom si vyměníme poznámky.“ Přehodila nohy přes pelest a vstala.

2

Několik mil od věznice, na terase u domu Norcrossových, sbíral Anton z hladiny bazénu mrtvý hmyz. Bazén daroval dr. Clinton Norcross své manželce Lile k desátému výročí. Při pohledu na Antona si Clint často kladl otázku, zda byl takový dar moudrý. Dnes ráno nastala opět taková chvíle.

Anton byl do půl těla nahý, a to ze dvou dobrých důvodů. Zaprvé dnes bude horko. Zadruhé měl břicho pevné jako skála. Byl svalnatý, tenhle Anton přes bazény. Vypadal jako hřebec z obálky románu pro ženy. Kdybyste chtěli střelit Antona do břicha, museli byste mířit zešikma, abyste neschytali odraženou kulku. Co jedl? Hromady čistého proteinu? Jak posiloval? Čištěním Augiášových chlévů?

Anton zvedl hlavu a usmál se zpod lesklých ploch svých wayfarek. Volnou rukou zamával na Clinta, který se díval z okna koupelny v patře.

„Ježíšikriste, chlape,“ zamumlal Clint pro sebe. Zamával také. „Měj slitování.“

Clint ukročil od okna. V zrcadle na zavřených dveřích koupelny se objevil osmačtyřicetiletý běloch s titulem bakalář humanitních věd z Cornellu, s doktorátem medicíny z Newyorské univerzity, s mírnými špeky z Grand Mochas ve Starbucksu. Jeho prošedivělý vous ani tak nepřipomínal mužného dřevorubce, jako spíš zanedbané strnisko námořního kapitána s jednou nohou.

Že by věk a ochabující tělo mělo být nějaké překvapení, to Clintovi připadalo jako ironie. Nikdy neměl velkou trpělivost s mužskou marnivostí, zvlášť s její variantou středního věku, a přibývající profesní zkušenosti, když už nic jiného, tento konkrétní doutnák zkrátily ještě víc. Vlastně to, co Clint považoval za velký bod obratu ve své lékařské kariéře, se stalo už před osmnácti lety, v roce 1999, kdy k němu jako mladému doktorovi přišel potenciální pacient Paul Montpelier s „krizí sexuálních ambicí“.

Clint se Montpeliera zeptal: „Když říkáte ‚sexuální ambice‘, co tím myslíte?“ Ambiciózní lidé touží po povýšení. Dost dobře se nemůžete stát viceprezidentem sexu. Byl to podivný eufemismus.

„Myslím tím…“ Zdálo se, že Montpelier zvažuje různé charakteristiky. Odkašlal si a rozhodl se: „Ještě to chci dělat. Ještě se do toho chci pouštět.“

Clint řekl: „To nevypadá nezvykle ambiciózně. Vypadá to normálně.“

Clint právě dokončil odbornou stáž a svaly měl ještě pevné, byl teprve druhý den v ordinaci a Montpelier byl jeho druhý pacient.

(Jeho první pacientkou byla teenagerka trpící úzkostí kvůli přihláškám na vysokou. Docela rychle se však ukázalo, že to děvče získalo v testu SAT 1570 bodů. Clint poukázal na to, že je to výtečný výsledek, a tudíž není nutná žádná léčba ani další sezení. Vyléčená! načmáral dolů na žlutý blok, do kterého si psal poznámky.)

Paul Montpelier, usazený v koženkovém křesle naproti Clintovi, měl toho dne na sobě bílou pletenou vestu a kalhoty se záševky. Seděl schoulený s kotníkem opřeným o koleno a při řeči měl ruku zaháknutou za lakýrku. Clint ho viděl parkovat zářivě červený sporťák na parkovišti před nízkou kancelářskou budovou. Koupit si takové auto mohl díky práci vysoko v potravinovém řetězci uhelného průmyslu, ale jeho protáhlý, ztrhaný obličej Clintovi připomněl Rafany, kteří ve starých komiksech trápívali strýčka Skrblíka.

„Moje žena říká – no, ne tolika slovy, ale význam je jasný. Ten, hm, podtext. Chce, abych se toho vzdal. Abych se vzdal svých sexuálních ambicí.“ Trhl bradou vzhůru.

Clint sledoval jeho pohled. Na stropě se otáčel větrák. Pokud Montpelier poslal svoje sexuální ambice tam, dočkají se zkrouhnutí.

„Tak se na to podíváme, Paule. Kdy se vlastně tohle téma mezi vámi a manželkou objevilo? Kdy to začalo?“

„Měl jsem bokovku. Ten incident to urychlil. A Rhoda – moje manželka – mě vykopla z domu! Vysvětloval jsem jí, že tu nejde o ni, že jde o – o to, že mám potřeby, víte? Chlapi mají potřeby, kterým ženské často nerozumí.“ Montpelier potřásl hlavou. Frustrovaně sykl. „Nechci se rozvádět! Mám někde v sobě pocit, že to ona se s tím musí naučit žít. I se mnou.“

Ten muž byl opravdu smutný a zoufalý a Clint si dokázal představit, jakou bolest mu působí náhlé vysídlení – žít na kufru, obědvat sám někde v bistru řídkou omeletu. Nebyla to klinická deprese, ale bylo to závažné, a zasloužilo si to respekt a péči, i když si tu situaci zřejmě způsobil sám.

Montpelier se naklonil přes svoje rostoucí břicho. „Buďme upřímní. Táhne mi na padesát, doktore Norcrossi. Moje nejlepší časy se sexem už jsou pryč. Vzdal jsem se jich kvůli ní. Odevzdal jsem jí je. Přebaloval jsem mimina. Jezdil jsem na všechny ty zápasy a soutěže a spořil na školné. Co se týče manželství, vyhověl jsem veškerým požadavkům. Tak proč bychom se v tomhle nemohli nějak dohodnout? Proč z toho musí být tak strašný rozvrat?“

Clint neodpověděl, jen čekal.

„Minulý týden jsem byl u Mirandy. To je ta žena, se kterou spím. Dělali jsme to v kuchyni. Dělali jsme to v ložnici. Ve sprše se nám to skoro podařilo potřetí. Byl jsem šťastný jako blecha! Endorfiny! A pak jsem jel domů a měli jsme příjemnou rodinnou večeři, hráli jsme scrabble a všichni se taky cítili skvěle! V čem je problém? Je to umělý problém, to si myslím já. Proč nemůžu mít trochu svobody? Copak toho chci tolik? Je to tak hrozné?“

Několik vteřin nikdo nepromluvil. Montpelier upíral oči na Clinta. Clintovi se hlavou míhala a plavala správná slova jako pulci. Snadno by se dala chytit, ale on se stále držel zpátky.

Za jeho pacientem byla o stěnu opřená zarámovaná reprodukce od Hockneyho, kterou Clintovi dala Lila, aby „to tady bylo útulnější“. Měl v plánu si obraz později toho dne pověsit. Vedle obrazu ležela hromada napůl rozbalených krabic s lékařskými knihami.

Někdo musí tomuto muži pomoct, prolétlo mladému doktorovi hlavou, a měl by to udělat v nějaké příjemné, tiché místnosti, jako je tato. Ale měl by tím člověkem být MUDr. Clinton R. Norcross?

Koneckonců, pracoval opravdu tvrdě, aby se stal lékařem, a nepomáhaly mu žádné úspory na školné. Vyrostl v nelehkých podmínkách a všechno si platil sám, někdy víc než penězi. Aby to zvládl, udělal věci, o nichž manželce nikdy nevyprávěl, a ani to neměl v úmyslu. Dělal snad to všechno kvůli tomuhle? Aby ošetřoval sexuálně ambiciózního Paula Montpeliera?

Montpelierův široký obličej zvrásnil náznak omluvného výrazu. „A jé. Tak do mě. Nejdu na to správně, co?“

„Vedete si dobře,“ řekl Clint a na dalších třicet minut vědomě odsunul pochybnosti stranou. Pořádně ten problém probrali, obraceli ho ze všech stran, diskutovali o rozdílu mezi touhou a potřebou, pohovořili o paní Montpelierové a jejích nudných (dle názoru pana Montpeliera) ložnicových preferencích. Dokonce se vydali překvapivě upřímnou odbočkou k první sexuální zkušenosti z raného dospívání Paula Montpeliera, kdy masturboval za pomoci čelistí plyšového krokodýla svého mladšího bratra.

Clint se v souladu se svými profesními povinnostmi Montpeliera zeptal, jestli někdy uvažoval o tom, že by si ublížil. (Ne.) Zajímalo ho, jak by se Montpelier cítil, kdyby se role obrátily? (Tvrdil, že by jí řekl, aby dělala, co potřebuje.) Kde se Montpelier vidí za pět let? (V tu chvíli se muž v bílé pletené vestě rozplakal.)

Na konci sezení Montpelier řekl, že už se těší na příště, a jakmile odešel, Clint zavolal telefonní službě. Nařídil, aby všechny jeho hovory přepojovala k psychiatrovi v Maylocku, což bylo vedlejší město. Operátorka se ho zeptala, na jak dlouho.

„Dokud peklo nezamrzne,“ odpověděl Clint. Z okna se díval, jak Montpelier se svým zářivě červeným sportovním autem couvá, vyjíždí z parkoviště a nadobro mizí.

Pak zavolal Lile.

„Zdravím, doktore Norcrossi.“ Pocit, který v něm její hlas vyvolával, byl přesně takový, jak lidé říkají – nebo by měli říkat: že se jim srdce rozezpívalo. Zeptala se ho, jak se měl druhý den v práci.

„Stavil se u mě muž s nejzkreslenější představou o své osobě v celé Americe,“ odpověděl.

„Tak? Byl tam můj otec? Vsadím se, že ho ta Hockneyova reprodukce zmátla.“

Byla bystrá, jeho manželka, stejně bystrá jako vřelá a stejně tvrdá jako bystrá. Lila ho milovala, ale neustále ho vyváděla z míry. Clint si myslel, že to nejspíš potřebuje. Nejspíš to potřebuje většina mužů.

„Ha ha,“ udělal Clint. „Poslechni, ta práce ve vězení, o které ses zmiňovala. Od koho jsi o ní slyšela?“

Na vteřinu nebo dvě se rozhostilo ticho, během něhož manželka uvažovala o tom, co ta otázka znamená. Reagovala také otázkou: „Clinte, nepotřebuješ mi něco říct?“

Clinta ani nenapadlo, že by ji mohlo zklamat jeho rozhodnutí, že se vykašle na soukromou praxi a dá přednost státu. Byl si jistý, že zklamaná nebude.

Díky bohu za Lilu.

3

Aby mohl přiložit elektrický holicí strojek k šedivému strnisku pod nosem, musel Clint zkroutit obličej, takže vypadal jako Quasimodo. Z levé nosní dírky mu trčel sněhobílý chlup. Anton si mohl máchat činkami dle libosti, ale bílé chlupy v nose čekají na každého muže, stejně jako chlupy, které se objeví v uších. Clintovi se podařilo tenhle konkrétní zlikvidovat.

Nikdy neměl postavu jako Anton, ani v posledním ročníku na střední škole, kdy mu soud udělil nezávislost, a pak žil na vlastní pěst a závodně běhal. Clint býval šlachovitější, hubenější, s plochým, i když nevypracovaným břichem, jako jeho syn Jared. Pokud si pamatoval, Paul Montpelier byl oplácanější než ten chlap, kterého dnes ráno viděl Clint v zrcadle. Ale pořád se podobal víc jemu než tomu prvnímu. Kde mu byl konec, Paulu Montpelierovi? Vyřešil tu krizi? Nejspíš ano. Čas zhojí všechny rány. Čas taky samozřejmě dožene všechny ranaře, jak poznamenal jistý vtipálek.

Clintovy chutě zahnout manželce byly normální – tedy zdravé, zcela vědomé a založené na fantazii. Jeho situace, na rozdíl od Paula Montpeliera, nebyla žádná krize. Byl to normální život, jak ho chápal on: ohlédnutí na ulici za hezkou dívkou, instinktivní nenápadný pohled na ženu v minisukni vystupující z auta, téměř podvědomý záchvat chuti na některou modelku zdobící televizní soutěž Správná cena. Soudil, že je smutné a možná trochu komické, jak vás věk vleče stále dál od těla, které jste měl tak rád, a nechává jen staré instinkty (nikoli ambice, díky bohu), jako když se ve vzduchu vznáší vůně jídla, které jste dávno povečeřeli. Soudil všechny muže podle sebe? Ne. Byl členem stejného kmene, nic víc. To ženy byly skutečnou hádankou.

Clint se usmál na svůj odraz v zrcadle. Byl čistě oholený. Byl naživu. Byl skoro ve stejném věku, jako byl Paul Montpelier v roce 1999.

Oznámil zrcadlu: „Hele, Antone: naser si.“ To siláctví bylo falešné, ale aspoň se snažil.

Z ložnice za koupelnovými dveřmi k němu dolehlo klapnutí zámku, otvírání zásuvky a rána, když do ní Lila odložila pouzdro s pistolí, pak ji zavřela a znovu ji s cvaknutím zamkla. Uslyšel, jak si vzdychla a zívla.

Pro případ, že by už spala, se Clint beze slova oblékl, a místo aby si při obouvání sedl na postel, vzal boty do ruky, aby si je odnesl dolů.

Lila si odkašlala. „To nevadí. Ještě jsem vzhůru.“

Clint si nebyl jistý, jestli je to tak úplně pravda: stačila si jen rozepnout horní knoflík kalhot uniformy, než sebou plácla do postele. Dokonce si ani nezalezla pod deku.

„Určitě jsi vyčerpaná. Hned vypadnu. Na Hoře je všechno v pořádku?“

Včera večer poslala SMS, že na Horské odpočinkové silnici došlo k bouračce – Neponocuj. Sice to nebylo nic neslýchaného, ale bylo to neobvyklé. Spolu s Jaredem si na terase ugrilovali steaky a hodili do sebe pár piv Anchor Steam.

„Utrhl se přívěs náklaďáku. Firmy Pet-cosi. Ten obchodní řetězec? Převrátil se na bok, zatarasil celou silnici. Všude kočičí stelivo a žrádlo pro psy. Nakonec jsme to museli nechat všechno odhrnout buldozerem.“

„To vypadá na pořádný průšvih.“ Sklonil se a políbil ji na tvář. „Poslechni, nechceš ranní rozcvičku?“ Byl to okamžitý nápad a ihned ho rozveselil. Nemůžete tělu zabránit, aby se rozpadalo a tuhlo, ale bránit se můžete.

Lila otevřela pravé oko, v šeru pokoje se zataženými závěsy bylo světle zelené. „Dnes ráno ne.“

„Jistěže ne.“ Clint se sklonil v domnění, že ho Lila políbí, ale jenom mu popřála pěkný den a požádala ho, aby Jaredovi připomněl, že má vynést smetí. Oko se zavřelo. Záblesk zelené… byl pryč.

4

Puch v kůlně byl skoro nesnesitelný. Evie naskočila husí kůže a měla co dělat, aby se nepozvracela. Ten zápach byl směskou spálených chemikálií, starého dýmu z listí a zkaženého jídla.

Jednu můru měla ve vlasech, usazenou na kůži, kde konejšivě pulzovala. Evie dýchala co nejmělčeji a rozhlížela se.

Montovaný přístřešek byl zařízený pro vaření drog. Uprostřed byl plynový sporák napojený nažloutlými hadicemi k páru bílých plynových bomb. Na pultu u stěny byly tři tácy, džbány vody, otevřený balíček zavíracích sáčků, zkumavky, kousky korku, bezpočet vyhořených zápalek, skleněná šlukovka s očouzenou hlavičkou a dřez napojený na hadici, která se táhla ven pod síťovinou, již musela Evie odhrnout, než vstoupila. Na podlaze se válely prázdné láhve a pomačkané plechovky. Chatrná zahradní židle s logem Dale Earnhardt Jr. natištěným na opěradle. V rohu schumlaná šedá kostkovaná košile.

Evie z košile vytřepala zatvrdliny a co nejvíc špíny a pak si ji natáhla. Podolek jí spadal přes zadek a stehna. Až do nedávna patřil tento kus oděvu nějakému čuněti. Skvrna ve tvaru státu Kalifornie táhnoucí se po hrudníku dolů hlásila, že ta nechutná osoba měla ráda majonézu.

Dřepla si k bombám a vytrhla z nich nažloutlé hadice. Pak kohouty na bombách s propanem pootočila o čtvrt palce.

Když byla znovu venku, zatáhla za sebou síťovinu ve vchodu a na chvilku se zastavila, aby se zhluboka nadechla čerstvějšího vzduchu.

Asi o sto metrů dál stál na zpevněném náspu obytný přívěs a před ním na štěrkové ploše zaparkovaný pickup a dvě auta. Na prádelní šňůře viselo několik vybledlých kalhotek a džínové sako a vedle nich tři vykuchaní králíci, z jednoho ještě kapala krev. Z komína přívěsu stoupaly kotouče dýmu ze dřeva.

Tam, odkud přišla, za řídkým lesem a přes pole, už nebyl Strom vidět. Nebyla však sama: střechu přístřešku pokryly můry jako pohyblivý příkrov mihotajících křídel.

Evie vykročila po náspu. Do chodidel ji bodaly uschlé větve a do paty ji řízl kámen. Nezpomalila. Všechno se jí hojilo rychle. U prádelní šňůry se zastavila a zaposlouchala se. Slyšela mužský smích, hrající televizi a v kousku země kolem sebe deset tisíc červů zúrodňujících půdu.

Králík, který stále krvácel, k ní stočil zakalené oči. Zeptala se ho, o co tu jde.

„Tři muži, jedna žena,“ řekl králík. Z rozedraných černých pysků mu vzlétla jediná moucha, zabzučela kolem a zamířila do dutiny schlíplého ucha. Evie slyšela, jak tam moucha sviští. Mouše to nevyčítala – ta dělala to, co mouchy dělat mají –, ale bylo jí líto králíka, který si tak mizerný osud nezasloužil. Evie sice milovala všechna zvířata, ale zvlášť měla ráda ta menší, co lezou po loukách a skáčou v polomech, ta cupitavá a s křehkými křídly.

Přiložila dlaň k zátylku umírajícího králíka a jemně pozvedla jeho tlamku s černými strupy k ústům. „Děkuji ti,“ zašeptala a utišila ho.

5

Jednou z výhod bydlení v tomto koutě Appalachie bylo, že jste si i ze dvou platů státních zaměstnanců mohli dovolit slušně velký dům. Norcrossovi bydleli v domě se třemi ložnicemi v nové zástavbě podobných domů. Byly pěkné, prostorné, aniž by byly bizarní, měly přiměřeně velké pozemky, aby se na nich dalo hrát na honěnou, a výhled na hustě zalesněné kopce, pokud zrovna nebylo opadané listí. Na té čtvrti bylo trochu depresivní to, že i po snížení cen zůstávala půlka docela atraktivních domů prázdná. Ukázkový dům na vršku kopce byl výjimkou, ten udržovali v čistotě, nablýskaný a zařízený. Lila říkala, že je jen otázkou času, kdy se dovnitř vloupá nějaký feťák a zařídí si tam varnu. Clint jí odpovídal, aby si nedělala starosti, že zná šerifku. Dokonce s ní bydlí.

(„Ona je na staré chlapy?“ odpovídala Lila, zamávala řasami a přimáčkla se mu k boku.)

V patře domu Norcrossových se nacházela ložnice rodičů, Jaredův pokoj a třetí ložnice, kterou oba dospělí v rodině používali jako domácí kancelář. Kuchyň v přízemí byla prostorná a otevřená, oddělená od obývacího pokoje jídelním pultem. Na pravé straně obývacího pokoje, za zavřenými francouzskými dveřmi, byla málo využívaná jídelna.

Clint pil u pultu kávu a četl na iPadu New York Times. Zemětřesení v Severní Koreji mělo bezpočet obětí. Severokorejská vláda tvrdila, že škody jsou malé díky „skvělé architektuře“, ale existovalo video z mobilu se spoustou zaprášených mrtvol a trosek. V Adenském zálivu hořela ropná plošina, příčinou byla pravděpodobně sabotáž, ale nikdo se nepřihlásil k odpovědnosti. Všechny země v té oblasti předvedly diplomatickou verzi party kluků, kteří při baseballu rozbijí okno a bez ohlédnutí utečou domů. V poušti v Novém Mexiku byla FBI už čtyřicet čtyři dní na mrtvém bodě při vyjednávání s domobranou, kterou si zřídil bratr Zářivý list (rozený Scott David Winstead ml.). Tato spokojená parta odmítala platit daně, uznávat legálnost ústavy a vydat hromadu automatických zbraní. Když se lidé dozvěděli, že Clint je psychiatr, často po něm žádali, aby diagnostikoval duševní choroby politiků, celebrit a jiných notáblů. Obvykle se zdráhal, ale v tomto případě mu nevadilo udělat diagnózu na dálku: bratr Zářivý list trpěl nějakým druhem disociativní poruchy.

Dole na titulní stránce byla fotka mladé ženy s tváří bez výrazu, která stála před jakousi apalačskou chatrčí s miminem v náručí. „Rakovina v uhelném kraji.“ To Clintovi připomnělo únik chemikálií do zdejší řeky, k němuž došlo před pěti lety. Museli tu kvůli tomu na týden zastavit přívod vody. Dnes už by mělo být všechno v pořádku, ale Clint a jeho rodina pro jistotu nadále pili jen lahvovanou vodu.

Na obličeji ho hřálo slunce. Vyhlédl ven, kde vzadu na zahradě, za plošinou u bazénu, stály dva velké srostlé jilmy. Při pohledu na ně si vzpomněl na bratry, sestry, manžele a manželky – byl si jistý, že jejich kořeny jsou pod zemí nadosmrti propletené. V dálce se tyčily tmavě zelené hory. Mraky vypadaly, že se rozpouštějí na pánvi světle modrého nebe. Ptáci poletovali a zpívali. Nebyla to zatracená škoda, že se tak dobrá země přenechala lidem? To byla další věc, kterou mu řekl jeden starý vtipálek.

Clint rád věřil, že v jeho případě to škoda není. Nikdy nečekal, že mu bude patřit takovýto výhled. Uvažoval o tom, jak moc bude muset zchátrat a ovadnout, než mu bude dávat smysl, že někteří lidé mají štěstí, a na jiné se lepí smůla.

„Ahoj, tati. Co nového ve světě? Děje se něco dobrého?“

Clint se otočil od okna a uviděl, že do kuchyně vešel Jared, který si cestou zapínal batoh.

„Vydrž…“ Prošel několik elektronických stránek. Nechtěl posílat svého syna do školy se zprávami o úniku ropy, domobraně nebo rakovině. Á, tady je něco. „Fyzikové mají teorii, že vesmír může být věčný.“

Jared se prohrabal skříňkou se svačinkami, našel tyčinku Nutribar a zastrčil si ji do kapsy. „A ty myslíš, že je to dobré? Můžeš vysvětlit, jak to míníš?“

Clint okamžik přemýšlel, než si uvědomil, že synovi pěkně naletěl. „Tak to se ti povedlo.“ Podíval se na Jareda a prostředníkem se poškrábal na víčku.

„Nemusíš se za to stydět, tati. Máš rodičovskou imunitu. Zůstane to mezi náma.“ Jared si nalil kávu. Pil ji černou jako kdysi Clint, když měl žaludek ještě mladý.

Kávovar stál u dřezu, odkud byl oknem výhled na terasu. Jared popíjel a užíval si výhled. „Páni. Myslíš, že tu můžeš mámu nechat samotnou s Antonem?“

„Běž už, prosím tě,“ řekl Clint. „Běž do školy a nauč se něco.“

Syn už mu vyrostl. „Pes!“ bylo první Jaredovo slovo a vyslovoval ho tak, aby se rýmovalo s děs. „Pes! Pes!“ Býval to příjemný chlapec, zvídavý a dobromyslný, a vyrostl z něj příjemný mladý muž, stále zvídavý a dobromyslný. Clint byl hrdý na to, že Jaredovi poskytli bezpečný, jistý domov, který chlapci umožňoval stále víc stávat se sám sebou. Clint to tak neměl.

Pohrával si s myšlenkou, že dá klukovi kondomy, ale nechtěl o tom s Lilou mluvit a nechtěl nic uspěchat. Nechtělo se mu o tom vůbec přemýšlet. Jared tvrdil, že jsou s Mary jenom kamarádi, a sám tomu možná i věřil. Clint ale viděl, jak se syn na tu dívku dívá, a takovým pohledem se díváte na někoho, s kým se chcete skamarádit hodně, ale opravdu hodně.

„Pozdrav Malé ligy,“ řekl Jared a natáhl ruce. „Umíš ho ještě?“

Clint ho uměl: bouchnout pěstmi, vystrčit palce a zaháknout je, obrátit ruce, hladce přejet po dlaních a pak dvakrát tlesknout nad hlavou. I když to už byla dlouhá doba, šlo jim to perfektně a oba se zasmáli. Rozsvítilo jim to ráno.

Jared už byl pryč, když si Clint vzpomněl, že mu měl říct, aby vynesl smetí.

Další věc, která patří ke stáří: zapomínáte, co jste si chtěli zapamatovat, a vzpomínáte si na to, na co jste chtěli zapomenout. Mohl by být starým rozumbradou, který tohle řekl. Mohl by si to nechat vyšít na polštář.

6

Jeanette Sorleyová se chovala vzorně už šedesát dní, takže jí udělili právo pobývat ve společenské místnosti, třikrát týdně mezi osmou a devátou ráno. Ve skutečnosti to znamenalo od osmi do za pět minut devět, protože v devět jí začínala šestihodinová směna v tesařské dílně. Stráví ji tím, že bude skrz tenkou bavlněnou roušku vdechovat výpary z nátěrů a otáčet nohy židlí. Vydělávala si tím tři dolary za hodinu. Peníze šly na účet a dostane je vyplacené šekem, až se dostane ven (vězenkyně říkaly svým pracovním účtům Parkování zdarma, jako v monopolech). Židle se prodávaly ve vězeňském obchodě na druhé straně silnice č. 17. Některé za šedesát dolarů, většina za osmdesát, a věznice jich prodala spousty. Jeanette nevěděla, kam ty peníze jdou, a bylo jí to jedno. Co jí však jedno nebylo, bylo právo být ve společenské místnosti. Byla tam velká televize, deskové hry a časopisy. Byly tam taky automaty na sladkosti a nápoje, ale ty fungovaly jenom na čtvrťáky, a vězenkyně čtvrťáky neměly, čtvrťáky se považovaly za kontraband – Hlava 22! –, ale aspoň jste se mohli popást očima. (Navíc se společenská místnost v určenou dobu v týdnu stávala návštěvnickou místností a zkušené návštěvy, jako Jeanettin syn Bobby, věděly, že mají přinést spousty čtvrťáků.)

Dnes ráno seděla vedle Angel Fitzroyové a dívala se na WTFR na kanále 7 na ranní zprávy z Wheelingu. Zprávy byly obvyklý guláš: střelba z jedoucího auta, požár transformátoru, žena zatčená za napadení jiné ženy při závodech monster trucků, prudění státní legislativy kvůli nové mužské věznici, kterou postavili na vršku odpadové haldy, načež se ukázalo, že má problémy se statikou. Pokud jde o události v zemi, pokračovalo obléhání bratra Zářivého listu. Na druhé straně zeměkoule se očekávaly tisíce mrtvých po zemětřesení v Severní Koreji a doktoři v Austrálii hlásili výskyt spavé nemoci, která zřejmě postihovala pouze ženy.

„To bude perníkem,“ poznamenala Angel Fitzroyová. Uždibovala z tyčinky Twix, kterou našla ve výdejní přihrádce automatu. Šetřila si ji, aby vydržela.

„Co myslíš? Ty spící ženské, tu holku na monster trucku, nebo toho chlápka, co vypadá jako z reality show?“

„Mohli by v něm jet všichni, ale já myslela tu holku z trucků. Jednou jsem na těch závodech byla a skoro všichni, kromě děcek, tam byli zkoksovaní nebo zhulení. Chceš kousek?“ Schovala zbytky twixu v mističce dlaně (pro případ, že by dozorkyně Lampleyová zrovna monitorovala některou kameru ve společenské místnosti) a nabídla Jeanette. „Není tak žluklá, jak někdy bejvaj.“

„Obejdu se bez ní,“ řekla Jeanette.

„Někdy vidím takový věci, že si přeju, abych byla mrtvá,“ pronesla Angel věcně. „Nebo si přeju, aby všichni ostatní byli mrtví. Podívej se na to.“ Ukázala na nový plakát mezi automatem na svačiny a nápojovým automatem. Byla na něm písečná duna s lidskými stopami, které vedly pryč, jakoby do nekonečna. Pod fotografií byl titulek: VÝZVA JE DOSTAT SE TAM.

„Ten chlap se tam dostal, ale kam šel? Kde je to místo?“ chtěla Angel vědět.

„V Iráku?“ nadhodila Jeanette. „Nejspíš je v nejbližší oáze.“

„Ne, umřel na úpal. Prostě leží někde, kam už nedohlídnem, oči mu lezou z důlků a kůži má černou jak tofát.“ Neusmívala se. Angel byla magor, a pořádný: velkorážní, těžkotonážní magor. Dostali ji za napadení, ale Jeanette tušila, že Angel by bodovala ve většině kriminálnických kategorií. Obličej měla kostnatý a hranatý – vypadal tak tvrdý, že by mohl rozbít dlažbu. Za svého pobytu v Doolingu strávila hodnou dobu v křídle C. V křídle C se dostanete ven jenom na dvě hodiny denně. Křídlo C bylo pro zlý holky.

„Podle mě člověk nezčerná, ani když umře na úpal v Iráku,“ namítla Jeanette. Nesouhlasit (třeba i žertem) s Angel mohla být chyba, protože měla „problémy se zvládáním vzteku“, jak rád říkal doktor Norcross, ale dnes ráno měla Jeanette chuť žít nebezpečně.

„Chtěla jsem tím říct, že je to kravina,“ vysvětlila Angel. „Přežít dnešek, to je ta výzva, jak nejspíš dobře víš.“

„Kdo to tam podle tebe pověsil? Doktor Norcross?“

Angel si odfrkla. „Norcross není tak blbej. Ne, to byla ředitelka Coatesová. Jaaanice. Beruška dá hodně na motivování. Vidělas ten v její kanceláři?“

Jeanette ten plakát viděla – starý, ale ne dobrý. Bylo na něm kotě visící z větve stromu. Drž se, bejby, to teda jo. Většina koťat v tomhle baráku už z větve spadla. Některá ze svých stromů zmizela.

V televizních zprávách teď ukazovali policejní fotku uprchlého trestance. „Panejo,“ vyjekla Angel. „U něho teda neplatí, že černá je krásná, co?“

Jeanette to nekomentovala. Faktem bylo, že se jí pořád líbili chlapi se zlýma očima. Pracovala na tom s doktorem Norcrossem, ale zatím se ještě nedokázala zbavit slabosti pro týpky, kteří se mohli každou chvíli rozhodnout, že vás vezmou přes holá záda drátěným karabáčem, zatímco se sprchujete.

„McDavidová je v jedné Norcrossově hlídané cele v křídle A,“ řekla Angel.

„Kdes to slyšela?“ Kitty McDavidová patřila k Jeanettiným oblíbenkyním – byla chytrá a kurážná. Povídalo se, že Kitty to venku táhla s hodně drsnou bandou, ale nebyla v ní žádná skutečná zloba, kromě té namířené proti sobě. V minulosti se určitou dobu náruživě poškozovala, jizvy měla na prsou, bocích, nahoře na stehnech. A měla sklony občas upadat do deprese, i když se zdálo, že s tím jí pomáhají jakési léky, které jí Norcross dává.

„Když chceš všechny zprávy, musíš sem přijít brzo. Slyšela jsem to od ní.“ Angel ukázala na Mauru Dunbartonovou, postarší spolehlivou vězenkyni, která tu byla na doživotí. Maura právě pokládala časopisy ze svého vozíku na stolky a počínala si nesmírně pečlivě a přesně. Bílé vlasy jí trčely kolem hlavy jako průhledná korona. Nohy měla navlečené do tlustých zdravotních punčoch barvy cukrové vaty.

„Mauro!“ zavolala Jeanette – ale potichu. Křičet ve společenské místnosti bylo přísně zakázáno, s výjimkou dětí o návštěvních dnech a vězenkyň při společenských večerech, které se konaly jednou za měsíc. „Zajdi sem, kamarádko!“

Maura k nim pomalu tlačila vozík. „Mám Seventeen,“ řekla. „Máte některá zájem?“

„Nezajímalo mě to, ani když mi bylo sedmnáct,“ odpověděla Jeanette. „Co se stalo s Kitty?“

„Prořvala půlku noci,“ odpověděla Maura. „Divím se, žes ji neslyšela. Vyvlekli ji z cely, dali jí pigáro a strčili na áčko. Teď spí.“

„Řvala něco?“ zeptala se Angel. „Nebo prostě řvala?“

„Řvala, že přichází Černá královna,“ odpověděla Maura. „Prý tu dnes bude.“

„Aretha tu bude mít vystoupení?“ zeptala se Angel. „To je jediná černá královna, co znám.“

Maura si jí nevšímala. Upřeně hleděla na modrookou blondýnku na obálce časopisu. „Určitě ani jedna nechcete Seventeen? Jsou tam hezký večerní šaty.“

Angel řekla: „Takový šaty nenosím, pokud nemám svoji tiáru,“ a zasmála se.

„Už byl u Kitty doktor Norcross?“ zeptala se Jeanette.

„Ještě ne,“ odpověděla Maura. „Já jsem jedny večerní šaty měla. Opravdu hezký, modrý, nadýchaný. Manžel mi do nich žehličkou vypálil díru. Byla to nehoda. Snažil se mi pomáhat. Nikdo ho ale nenaučil, jak se žehlí. Většina chlapů se to nikdy nenaučí. A on už teď taky ne, to je jistý.“

Ani jedna neodpověděla. To, co Maura Dunbartonová udělala svému manželovi a dvěma dětem, bylo všeobecně známo. Stalo se to před třiceti lety, ale některé zločiny jsou nezapomenutelné.

7

Před třemi nebo čtyřmi lety – ale možná i pěti nebo šesti, po roce 2000 jí všechno nějak splývalo a hrozně to uteklo – na parkovišti za jedním Kmartem v Severní Karolíně řekl jakýsi muž Tiffany Jonesové, že si koleduje o trable. Poslední dekádu a půl měla sice v mlhách, ale tato chvíle jí utkvěla. Ve smetí kolem nákladní rampy Kmartu křičeli a zobali racci. Mrholilo a kapky stékaly po čelním skle džípu, ve kterém seděla a který patřil chlapíkovi, co jí řekl, že ji čekají trable. Ten chlapík byl z ochranky v obchodě. Právě mu ho vykouřila.

Stalo se totiž, že ji nachytal, jak v drogerii krade deodorant. Vzájemně výhodná dohoda, ke které došli, byla naprosto přímočará a nepřekvapivá. Ona mu poskytla orální sex, on ji pustil. Byl to pořádně vykrmený sviňák. Byla to docela prácička, dostat se mu k pinďourovi a při tom se nějak popasovat s jeho panděrem, stehny a volantem. Ale Tiffany už dělala spoustu věcí a tohle byla ve srovnání s nimi prkotina, která by se na ten dlouhý seznam ani nedostala, nebýt toho, co řekl.

„Muselo ti to dát zabrat, co?“ Po upocené tváři se mu rozlil soucitný výraz, zatímco se vrtěl na sedadle a snažil se vytáhnout si křiklavě červené polyesterové tepláky, které byly nejspíš to jediné, co na svou prasečí velikost sehnal. „Víš přece, že si koleduješ o trable, když se ocitneš v takovýhle situaci, kde musíš spolupracovat s někým jako já.“

Tiffany až do této chvíle předpokládala, že násilníci – lidé jako její bratranec Truman – si určitě nepřipouštějí, jak žijí. Kdyby si to připustili, jak by v tom mohli pokračovat? Jak byste mohli někomu ubližovat nebo ho ponižovat, kdybyste si plně uvědomovali, co děláte? No, ukázalo se, že naprosto klidně – a chlapi jako to prase z ostrahy to dělali. Byl to pro ni skutečný šok, tohle prozření, které jí náhle osvětlilo mnohé z celého jejího posraného života. Tiffany si nebyla jistá, jestli to někdy překoná.

V kulatém svítidle zavěšeném nad pultem šustily tři nebo čtyři můry. Žárovka byla spálená. Nezáleželo na tom, v přívěsu byla spousta ranního světla. Můry se třepotaly a míhaly, jejich drobné stíny kmitaly. Jak se dostaly dovnitř? A mimochodem, jak se sem dostala ona? Na nějakou dobu, po drsném dospívání, se Tiffany podařilo vybudovat si život. V roce 2006 dělala servírku v bistru a dostávala slušné dýško. Měla dvoupokojový byt v Charlottesvillu a na balkoně pěstovala kapradí. Vedla si docela dobře na to, že nedodělala střední školu. O víkendech si ráda půjčovala velkou hnědku Moline, která měla milou povahu a hladce cválala, a jezdila na ní v Shennadoah. Teď dřepěla v přívěsu ve Východním Sračkově v Appalachii a už si o trable neříkala, už je měla. Aspoň že ty trable byly zabalené ve vatě. Nebodaly tolik, jak byste od trablů čekali, což na tom možná bylo to nejhorší, protože jste byli v sobě tak hluboko zahrabaní, lapení až v úplně poslední řadě sebe sama, že jste nemohli ani…

Tiffany zaslechla ránu a najednou se ocitla na podlaze. Příšerně ji bolel bok, kterým narazila na hranu pultu.

Z výšky na ni civěl Truman, ze rtu mu visela cigareta.

„Země volá koksovou kurvu.“ Byl v kovbojských botách a boxerkách, jinak už na sobě nic neměl. Maso na trupu se mu lepilo na žebra jako plastová fólie. „Země volá koksovou kurvu,“ opakoval Truman a tleskl jí před obličejem, jako by byla neposlušný pes. „Copak neslyšíš? Někdo klepe na dveře.“

Truman byl takový kretén, že ta část Tiffany, která byla ještě naživu – ten kousek, jímž občas pocítila nutkání vykartáčovat si vlasy nebo zavolat Elaine z kliniky plánovaného rodičovství, která po ní chtěla, aby se zapsala na seznam pro detox na uzavřeném oddělení –, ho občas pozorovala s vědeckým zaujetím. Truman byl měřítkem kreténství. Tiffany se ptala sebe sama: „Je ten a ten větší kretén než Truman?“ Málokdo se s ním mohl rovnat – vlastně to byl zatím oficiálně jenom Donald Trump a kanibalové. Trumanův seznam darebáctví byl dlouhý. Jako malý kluk si strkal prst do zadku a pak ho vrážel menším dětem do nosu. Později ukradl matce šperky a památky a odnesl je do zastavárny. Na pervitin naučil Tiffany onoho odpoledne, kdy k ní zaskočil na návštěvu v tom pěkném bytě v Charlottesvillu. Jeho představa dobrého vtipu bylo dloubnout vás do nahého ramene zapálenou cigaretou, zatímco spíte. Truman byl násilník, ale nikdy za to neseděl. Někteří kreténi mají prostě kliku. Jeho obličej vzoroval nerovnoměrný porost nazrzlých vousů a oči s rozšířenými zornicemi byly obrovské, ale podle té vysunuté brady v něm pořád byl ten jízlivý, pohrdavý malý fracek.

„Koksová kurvo, prober se.“

„Co?“ vypravila ze sebe Tiffany.

„Řekl jsem ti, abys otevřela dveře! Ježíšikriste!“ Truman se napřáhl k ráně pěstí a Tiffany si zakryla hlavu rukama. Zamžikala, oči se jí zalily slzami.

„Naser si,“ špitla nepřesvědčivě. Doufala, že to doktor Flickinger neslyšel. Byl v koupelně. Tiffany měla doktora ráda. Byl to frajer. Říkal jí madam a pokaždé na ni mrkl, aby věděla, že si nedělá legraci.

„Seš bezzubá hluchá koksová kurva,“ oznámil jí Truman, přičemž přehlédl fakt, že sám by potřeboval kosmetickou dentální operaci.

Z ložnice v přívěsu vyšel Trumanův kamarád, posadil se ke skládacímu stolku a řekl: „Koksová kurva volá domů.“ Zahihňal se svému vtipu a zakmital lokty. Tiffany si nemohla vzpomenout, jak se jmenuje, ale doufala, že jeho matka je pyšná na syna, který má na ohryzku vytetované lejno ze South Parku.

Někdo klepal na dveře. Tiffany si toho tentokrát všimla, bylo to pevné, dvojité zaklepání.

„Kašli na to! Přece bych tě neobtěžoval, Tiff. Klidně zůstaň sedět na tom svým pitomým zadku.“ Truman trhnutím otevřel dveře.

Za nimi stála žena v Trumanově kostkované košili, pod níž byly vidět dlouhé nohy olivového odstínu.

„Co je?“ zeptal se Truman. „Co chcete?“

Hlas, který mu odpověděl, zněl slabě. „Zdravím vás, pane.“

Trumanův kamarád křikl ze svého místa u stolku: „Jste Avon Lady, nebo co?“

„Poslouchejte, zlato,“ řekl jí Truman. „Klidně pojďte dál – ale tu košili budu určitě chtít vrátit.“

To Trumanova kamaráda rozesmálo. „To je skvělý! Máš snad narozeniny nebo co, Tru?“

Tiffany zaslechla z koupelny spláchnutí toalety. Doktor Flickinger dokončil, co měl rozděláno.

Žena u dveří prudce zvedla ruku a chytila Trumana pod krkem. Ten trochu zasípal a cigareta mu vyletěla z úst. Hmátl po ruce návštěvnice a zaryl jí prsty do zápěstí. Tiffany viděla, jak kůže na ženině ruce pod tím tlakem zbělela, ale ona ho nepustila.

Trumanovi vyskočily na lícních kostech červené skvrny. Zpod nehtů, které se zařezávaly ženě do zápěstí, vytryskla krev. Žena stále nepovolovala. Sípání se ztenčilo v pískání. Trumanova volná ruka našla rukojeť loveckého nože, který měl zastrčený za opaskem, a vytáhla ho.

Žena vkročila do místnosti a druhou rukou zachytila předloktí Trumanovy ruky s nožem uprostřed rozmachu. Odtlačila ho dozadu a přirazila k protější stěně přívěsu. Stalo se to tak rychle, že Tiffany vůbec nepostřehla tvář cizinky, jen oponu zcuchaných vlasů dlouhých po ramena a tak tmavých, až se zdálo, že házejí zelené odlesky.

„Brzdi, brzdi, brzdi,“ vyjekl Trumanův kamarád, šátral za rolí papírových utěrek po pistoli a vstával ze židle.

Červené skvrny na Trumanových tvářích se rozšířily do fialových mračen. Vydával zvuky jako kecky vrzající na dřevěné podlaze a jeho škleb se rozpouštěl do výrazu smutného klauna. Koulel očima. Tiffany viděla na napjaté kůži vlevo od hrudní kosti známky tepu jeho srdce. Ta žena měla úžasnou sílu.

„Brzdi,“ opakoval Trumanův kamarád, když žena vrazila hlavou Trumanovi do obličeje. Zlomila mu nos, jako když křupne malá petarda.

Na stropě se objevil cákanec krve, několik kapek se rozprsklo na kulatém svítidle. Můry se vyplašily, narážely zevnitř na sklo a znělo to, jako když ve sklenici chřestí ledová kostka.

Když Tiffany sklouzla pohledem dolů, uviděla, že žena švihla Trumanovým tělem o stůl. Trumanův přítel vstal a namířil pistoli. Přívěsem otřáslo zadunění jako úder kamenné bowlingové koule. Na Trumanově čele se objevil zubatý kousek puzzle. Přes oko mu přepadl potrhaný kapesník, vlastně kůže s kusem obočí, která se utrhla a visela dolů. Trumanova ochablá ústa zaplavila krev a stékala mu po bradě. Cár kůže s obočím mu pleskl o tvář. Tiffany to připomnělo, jak houbové mopy v myčce aut utírají čelní sklo.

Druhá rána vyrvala Trumanovi díru v rameni, Tiffany se na tvář snesla jemná sprška krve, a ta žena mrštila Trumanovu mrtvolu na jeho kamaráda. Stůl se pod tíhou tří těl zhroutil. Tiffany neslyšela vlastní jekot.

Čas poskočil.

Tiffany zjistila, že je v rohu skříně, těsně zabalená do pláštěnky. Přívěs se ve svých základech houpal pod sérií tlumených, rytmických ran. Tiffany se vybavily letité vzpomínky na bistro v Charlottesvillu, kde kuchař v kuchyni naklepával paličkou telecí. Tyhle rány byly podobné, jenže mnohem, mnohem dunivější. Ozývalo se praskání trhaného kovu a plastu, potom rány ustaly. Přívěs znehybněl.

Dveře skříně se otřásly pod zaklepáním.

„Není ti něco?“ Byla to ta žena.

„Běž pryč!“ zakvílela Tiffany.

„Ten v koupelně vypadl oknem. Myslím, že si s ním nemusíš dělat starosti.“

„Cos mu udělala?“ vzlykala Tiffany. Měla na sobě Trumanovu krev a nechtěla umřít.

Žena hned neodpověděla. Ani nemusela. Tiffany viděla, co udělala, nebo viděla dost. A slyšela dost.

„Měla bys teď odpočívat,“ poradila jí ta žena. „Prostě odpočívat.“

Tiffany, ještě ohlušená střelbou, měla za několik vteřin dojem, že slyší cvaknout venkovní dveře.

Choulila se pod pláštěnkou a sténavě volala Trumana.

Naučil ji, jak kouřit fet – šlukuj po troškách, říkal. „Bude ti líp.“ Takový lhář. Takový parchant to byl, taková zrůda. Tak proč kvůli němu brečí? Nemohla si pomoct. Přála si, aby nebrečela, ale nedokázala to.

8

Avon Lady, která nebyla žádnou Avon Lady, odešla od přívěsu a zamířila k pervitinové varně. Pach propanu s každým krokem sílil, až jím vzduch čpěl. Za ženou zůstávaly stopy chodidel, bílé, malé a jemné, které se objevily odnikud a byly jakoby z pampeliškového chmýří. Lem půjčené košile se třepotal kolem jejích dlouhých stehen.

Před kůlnou zdvihla kus papíru uvázlého v křoví. Nahoře na něm velkými modrými písmeny stálo KAŽDÝ DEN AKČNÍ CENY NA VŠECHNO! Pod tím byly obrázky malých i velkých ledniček, praček, myček, mikrovlnek, vysavačů, parních mopů, pěchovačů odpadků, kuchyňských robotů a spousty dalších věcí. Na jedné fotce byla štíhlá mladá žena v džínách, která chápavě shlížela na svou dceru, blonďatou po mámě. Ta hezká rošťanda držela v náručí mimino z plastu a usmívala se na něj. Byly tam také velké televize, na nichž byli vidět muži hrající fotbal, muži hrající baseball, muži závodící v autech, a grilovací soupravy, u nichž stáli muži s obřími vidlicemi a obřími kleštěmi. Sice to tam nebylo přímo řečeno, ale smysl reklamního letáku byl jasný: ženy pracují a pečují o hnízdo, zatímco muži grilují úlovek.

Evie srolovala reklamní leták do trubičky a začala pod trčícím koncem luskat prsty levé ruky. Při každém lusknutí vyskočila jiskra. Při třetí papír vzplál. Evie taky uměla grilovat. Podržela roli ve výšce, prohlédla si plamen a vhodila ho do kůlny. Rychlým krokem zamířila přes les k silnici číslo 43, kterou místní znali jako cestu na Okrouhlý kopec.

„Nabitý den,“ řekla můrám, které znovu kroužily kolem ní. „Nabitý, nabitý den.“

Když kůlna vybuchla, Evie se neotočila a ani se nepřikrčila, když jí nad hlavou prosvištěl kus vlnitého plechu.

KAPITOLA 2

1

Stanice šerifa okresu Dooling dřímala v dopoledním slunci. Tři cely byly prázdné, mřížované dveře zůstávaly otevřené, podlahy byly čerstvě umyté a byly cítit dezinfekcí. Jediná výslechová místnost byla také prázdná, stejně jako kancelář Lily Norcrossové. Dispečerka Linny Marsová to tu měla celé pro sebe. Za její stolem visel plakát s rozšklebeným, svalnatým trestancem v oranžových teplákách a s činkami v pilně posilujících rukou. NIKDY SI NEBEROU VOLNO, oznamoval plakát, TAK SI HO NEBER ANI TY!

Linny měla v ignorování této dobře míněné rady spoustu praxe. Od krátkého flirtu s tanečním cvičením v YWCA neposilovala, ale na svůj vzhled byla pyšná. Teď byla zabraná do článku v Marie Claire o tom, jak správně aplikovat oční linky. Aby byla linka rovná, musí se nejdřív přitisknout malíček na lícní kost. Tím získáte lepší kontrolu a budete mít jistotu, že se vám ruka nebude nečekaně cukat. Článek navrhoval, abyste začali uprostřed a postupovali k vnějšímu koutku oka, pak se vrátili ke straně u nosu a postupovali dál, až bude look hotový. Pro denní nošení tenká linka a silnější, dramatičtější pro onen důležitý večer s mužem, o němž doufáte, že…

Zazvonil telefon. Ne ten běžný, ale druhý s červeným pruhem na sluchátku. Linny odložila Marie Claire (a v duchu si poznamenala, že se má zastavit v lékárně Rite Aid a koupit si L’Oréal Opaque) a telefon vzala. Dělala dispečerku už pět let a v tuto brzkou hodinu to bude nejspíš kočka na stromě, ztracený pes, kuchyňská nehoda, nebo – doufala, že ne – batole, které se něčím dusí. Průšvihy související se zbraněmi se odehrávaly vždycky po západu slunce a obvykle ve Vrzavém kole.

„911, jaký máte problém?“

„Ta Avon Lady zabila Trumana!“ křičela nějaká žena. „Zabila Trumana a jeho kamaráda! Nevím, jak se jmenuje, ale ona mu kurva zarvala hlavu do zdi! Jestli se na to ještě jednou podívám, oslepnu!“

„Paní, všechny hovory na 911 jsou nahrávané,“ řekla Linny, „a vtipy nemáme rádi.“

„Já nevtipkuju! Kdo tu vtipkuje? Nějaká svině šla kolem, vlezla k nám a zabila Trua! Trumana a toho druhého chlapa! Všude je tu krev!“

Když ten špatně artikulující hlas zmínil Avon Lady, byla si Linny na devadesát procent jistá, že jde o žert nebo pervitin. Teď si byla na osmdesát procent jistá, že jde o skutečnost. Ta žena drmolila tak hrozně, že jí skoro nebylo rozumět, a její jižanský přízvuk byl těžký jako cihla. Kdyby Linny nepocházela z Mink Crossingu v okresu Kanawha, byla by si myslela, že volající mluví cizím jazykem.

„Jak se jmenujete, paní?“

„Tiffany Jonesová, ale vo mě nejde! Oni jsou mrtví a já nevím, proč mě nechala naživu, ale co když se vrátí?“

Linny se předklonila a zadívala se na dnešní rozpis služeb – kdo byl doma, kdo byl na hlídce. Šerifův úřad měl jenom devět aut a jedno nebo dvě byla vždycky v servisu. Okres Dooling byl nejmenší ve státě, i když ne úplně nejchudší. Ta pochybná čest patřila sousednímu okresu McDowell, díře uprostřed ničeho.

„Nevidím na obrazovce vaše číslo.“

„Jasně že ne. Tohle je jeden z těch jednorázovejch od Trumana. Něco s nima dělá. On…“ Nastala odmlka, pak cosi prasklo a hlas Tiffany Jonesové se okamžitě vzdálil a zněl pronikavěji. „Panebože, zrovna bouchla varna! Proč to udělala? Panebože, panebože, pane…“

Linny se jí chtěla zeptat, o čem to mluví, ale pak uslyšela dunivou ránu. Nebyla příliš hlasitá, neotřásla okny, ale byla to přece jen rána. Jako by tryskáč z Langley vedle ve Virginii prorazil zvukovou bariéru.

Jak rychle se šíří zvuk? napadlo ji. Neučili jsme se ten vzoreček ve fyzice? Ale středoškolská fyzika byla dávnou minulostí. Skoro v jiném životě.

„Tiffany? Tiffany Jonesová? Jste tam ještě?“

„Pošlete sem někoho, než chytne les!“ Tiffany to zakřičela tak hlasitě, že si Linny odtáhla sluchátko od ucha. „Jeďte rovnou za nosem, sakra! Uvidíte kouř! Už se valí! Přes Okrouhlej kopec kolem přívozu a dřevárny!“

„Ta žena, o které jste mluvila jako o Avon Lady…“

Tiffany se začala smát, i když brečela. „Poldové ji poznají, jestli ji uvidí. Je celá od krve Trumana Mayweathera.“

„Můžete mi dát svou ad –“

„Přívěs nemá žádnou adresu! Truman nepřijímal poštu! Tak sklapněte a někoho sem pošlete!“

A Tiffany byla pryč.

Linny přešla prázdnou hlavní kancelář a vyšla ven do ranního slunce. Na chodnících Main Street stála spousta lidí, kteří si stínili oči a dívali se na východ. Tam, možná tři míle daleko, stoupal černý dým. Pěkně rovně, žádné vlnění, a díky bohu za to. A ano, bylo to blízko Adamsova skladu dřeva, tam to dobře znala, nejdřív z cest, kdy ji dodávkou bral táta, a potom z cest, kdy ji dodávkou bral manžel. Muže fascinují zvláštní věci. Dřevosklady k nim zřejmě patřily, řadily se nejspíš někam těsně před obří trucky, ale daleko za výstavy zbraní.

„Co tu máme?“ zavolal Drew T. Barry z firmy Pojištění Drew T. Barry, který stál před svou kanceláří naproti přes ulici.

Linny prakticky viděla sloupce číslic pojistného, které běžely na očním pozadí Drewa T. Barryho. Neodpověděla mu a vrátila se dovnitř, aby zavolala nejdřív hasičům (kde už stejně budou vyzvánět telefony, jak předpokládala), potom Terrymu Coombsovi a Rogeru Elwayovi z Jednotky čtyři a potom šéfce. Která nejspíš spí, protože včera večer volala, že je nemocná.

2

Jenže Lila Norcrossová nespala. Někde v časopise četla článek, nejspíš když čekala na odstranění zubního kamene nebo oční prohlídku, že průměrnému člověku trvá patnáct až třicet minut, než usne. Avšak s výhradou, na niž nemusel Lilu nikdo upozorňovat, že člověk musí mít klidnou mysl, což ona neměla. Především byla stále oblečená, i když si rozepjala kalhoty i košili hnědé uniformy. Také si sundala pracovní opasek. Cítila se provinile. Nebyla zvyklá lhát manželovi v maličkostech, a nikdy mu nezalhala v něčem opravdu důležitém, až dnes ráno.

Bouračka na Horské odpočinkové silnici, napsala mu SMS. Nezkoušej mi volat, musíme tu ten binec uklidit. Ráno tomu dokonce dodala věrohodnosti, která ji teď bodala jako trn: Všude po silnici se válí kočičí stelivo! Museli jsme to odhrnout buldozerem! Ale něco takového by se objevilo v doolinském týdeníku, ne? Jenže Clint ho nikdy nečetl, takže to snad dopadne dobře. Ale lidé by o tak bizarní příhodě mluvili, a když nebudou, bude to Clintovi divné…

„Chce se nechat chytit,“ řekla Clintovi, když se dívali na jeden dokument na HBO – jmenoval se Nevyjasněné zločiny Roberta Dursta – o bohatém a výstředním sériovém vrahovi. Tohle bylo na začátku druhého dílu ze šesti. „Nikdy by nesouhlasil s tím, že bude s těmi dokumentaristy mluvit, pokud to nechtěl.“ A bylo to tak, Robert Durst byl momentálně zpátky ve vězení. Otázka zněla, jestli se ona chce nechat chytit.

Jestli ne, proč mu vůbec posílala esemesky? Tehdy si říkala, že to dělá proto, že kdyby jí zavolal a uslyšel v pozadí randál z tělocvičny střední školy v Coughlinu – povzbuzování diváků, vrzání tenisek na podlaze, troubení –, přirozeně by se zeptal, kde je a co tam dělá. Ale mohla by přece jeho volání nechat spadnout do hlasové schránky, ne? A vrátit se k němu později?

Nenapadlo mě to, říkala si. Byla jsem nervózní a rozčilená.

Pravda, nebo lež? Dnes ráno se přikláněla k tomu druhému. Že spřádala složitou síť schválně. Že chtěla Clinta přimět k tomu, aby ji donutil k přiznání a aby to byl on, kdo zatáhne za tu nitku, kterou se všechno rozpadne.

Sklesle si uvědomila, že navzdory všem těm letům zkušeností, které získala u policie, by mnohem lepším kriminálníkem byl její manžel, psychiatr. Clint uměl zachovat tajemství.

Lila měla pocit, jako by ve svém domě objevila úplně nové patro. Naprostou náhodou stiskla jistý odřený flíček na stěně – a ukázalo se schodiště. Uvnitř té tajemné chodby byl háček a na tom háčku bylo pověšeno Clintovo sako. Ten šok byl zlý, bolest horší, ale nic se nemohlo vyrovnat hanbě: jak to, že sis toho nevšimla? A jakmile sis to uvědomila, jakmile ses probudila do reality svého života, jak jsi mohla žít třeba jen o vteřinu déle a nevykřičet to nahlas? Pokud zjištění, že tvůj manžel, muž, se kterým denně mluvíš víc než patnáct let, otec tvého dítěte, že ten muž má dceru, o které se nikdy nezmínil – pokud tohle není důvod k řevu, vzteklému a bolestnému jekotu, který trhá hrdlo, tak co jiného? Místo toho mu popřála dobrý den a lehla si.

Konečně ji začala dohánět únava a utišovat rozčilení. Konečně se začala propadat, což bylo dobré. Po pěti nebo šesti hodinách spánku to bude vypadat jednodušeji. Bude se cítit vyrovnanější, dokáže s ním promluvit a možná jí Clint pomůže to pochopit. Byla to jeho práce, ne? Vyznat se v životních zmatcích. No, má pro něho pořádný zmatek! Kočičí stelivo po celé silnici. Kočičí bobky v tajné chodbě, kočičí stelivo a kočičí bobky na basketbalovém hřišti, kde jistá Sheila udělala kličku, takže obránkyně se hnala zpět a Sheila pak přeběhla a zamířila ke koši.

Lile po tváři stekla slza. Vzdychla, únik do spánku už byl blízko.

Něco ji zalechtalo na obličeji. Připadalo jí to jako vlas nebo možná vytažená nitka z povlaku polštáře. Smetla to a klouzala hlouběji do skutečného spánku, už skoro spala, když na ni z pracovního opasku přehozeného přes cedrovou truhlici v nohách postele zařičel její telefon.

Otevřela oči a propracovala se do sedu. Ta nitka nebo vlas, nebo co to bylo, jí přejela po tváři. Ohnala se po tom. Clinte, jestli jsi to ty…

Vzala telefon do ruky, zahleděla se na displej. Žádný Clint. Jediné slovo ZÁKLADNA. Na hodinách bylo 7:57. Lila zmáčkla PŘIJMOUT.

„Šerifko? Lilo? Jsi vzhůru?“

„Ne, Linny, tohle všechno je jenom sen.“

„Myslím, že asi máme velký problém.“

Linny byla strohá a profesionální. Lila jí v tomto směru nemohla nic vyčítat, ale Linny se do hlasu znovu vkradl její přízvuk, žádné Myslím, že máme velký problém, ale Mezlem, což znamenalo, že mluví vážně a má obavy. Lila rázem rozevřela oči dokořán, jako by jí to pomohlo probudit se rychleji.

„Oznamovatelka hlásila vícenásobnou vraždu u Adamsova dřevařství. Možná se v tom mýlila nebo lhala nebo měla halucinace, ale zcela jistě tam něco strašně bouchlo. Tys to neslyšela?“

„Ne. Pověz mi přesně, co máš.“

„Můžu ti ten hovor přehrát…“

„Jenom mi to pověz.“

Linny jí to pověděla: zfetovaná žena, hysterická, tvrdící, že jsou tam dva mrtví, skutek spáchala Avon Lady, pak výbuch, viditelný kouř.

„A ty jsi poslala…“

„Jednotku čtyři. Terryho a Rogera. Podle jejich posledního hlášení jsou necelou míli daleko.“

„Jasně. Dobře.“

„Ty…“

„Už jedu.“

3

Byla v půli cesty k hlídkovému vozu na příjezdové cestě, když si uvědomila, že na ni civí Anton Dubcek. Bez košile, s lesklými prsními svaly, kalhotami visícími (jen tak tak) na bocích, takže čistič bazénů vypadal, že dělá konkurz na pozici květnového chlapce z plakátu do kalendáře Chippendales. Byl u obrubníku, kde stála jeho dodávka, a vytahoval z ní nějaké nářadí na čištění bazénů. Auto mělo na boku ozdobným písmem napsáno „Bazénář Anton“.

„Na co se díváte?“

„Na tu ranní nádheru,“ odpověděl Anton a počastoval ji zářivým úsměvem, který nejspíš okouzlil každou servírku ve třech zdejších okresech.

Podívala se dolů a uviděla, že si košili nejen nezakasala, ale ani nezapnula. Obyčejná bílá podprsenka odhalovala mnohem méně než kterýkoli ze dvou vršků jejích bikin (a ne tak velkolepě), ale muži byli na spodní prádlo nějak vysazení. Uviděli holku v podprsence a bylo to, jako by právě vyhráli padesátku na stírací los za pět babek. Sakra, Madonna si na tom svého času vybudovala kariéru. Nejspíš předtím, než se Anton narodil, uvědomila si Lila.

„Zabírá ta hláška, Antone?“ Zapínala se a zastrkávala si košili do kalhot. „Občas?“

Úsměv se rozšířil. „Byla byste překvapená.“

Á, ty bílé zuby. Nebyla by překvapená.

„Zadní dveře jsou otevřené, jestli budete chtít colu. Zamkněte za sebou, až budete odjíždět, ano?“

„Rozumím a provedu.“ Ledabyle zasalutoval.

„A žádné pivo. Na to je moc brzo i pro vás.“

„Vždycky je někde pět ho –“

„Ušetřete mě těch recitací, Antone. Byla to dlouhá noc, a jestli si nezdřímnu, bude to dlouhý den.“

„Tomu taky rozumím. Ale, šerifko, mám špatnou zprávu: myslím si, že máte vzadu na jilmech grafiózu. Nechcete, abych vám nechal číslo na svýho známýho zahradníka? Neměli byste to nechat…“

„Klidně, díky.“ Lile na stromech nezáleželo, dnes ráno ne, ale musela ocenit důkladnost toho špatného načasování: její lži, Clintova zapomnětlivost, vyčerpání, požár, mrtvoly a teď napadené stromy, a to vše před devátou hodinou. Chybělo už jenom to, aby si Jared zlomil ruku nebo něco, a Lila by neměla na vybranou a musela být jít ke sv. Lukášovi a poprosit otce Laffertyho, aby se mu mohla vyzpovídat.

Vycouvala z příjezdové cesty, zamířila po Tremaine Street na východ, na stopce jenom přibrzdila, což by jí vyneslo pokutu, kdyby nebyla šerifka, zahlédla nad silnicí číslo 17 stoupat kouř a rozsvítila majáky. Sirénu si nechávala na ty tři bloky, které tvořily centrum Doolingu. Aby si všichni užili.

4

Frank Geary čekal před semafory naproti střední škole a poklepával prsty na volant. Byl na cestě k domu soudce Silvera. Starý soudce mu zavolal na mobil a podle toho, jak mluvil, se sotva ovládal. Jeho kočku Kakao srazilo auto.

Před dodávkou přešla Gearymu známá bezdomovkyně, nabalená v tolika vrstvách šatstva, že jí nebyla vidět chodidla, a tlačila nákupní vozík. Mluvila sama se sebou a vypadala vesele, pobaveně. Možná že některá z jejích osobností plánovala narozeninovou oslavu, kterou překvapí jinou její osobnost. Občas ho napadlo, že by bylo hezké být blázen, ne takový, za jakého ho považuje Elaine, ale skutečný blázen, který mluví sám se sebou, tlačí nákupní vozík plný pytlů s kdoví čím a s horní půlkou mužské figuríny.

Kvůli čemu si dělají obavy šílení lidé? Nejspíš kvůli šíleným věcem, i když Frank si ve svých fantaziích o bláznivosti rád představoval, že je to jednodušší. Vyliju si mléko s vločkami na hlavu, nebo ho naliju do poštovní schránky? Když jste cvoci, možná vás takové rozhodnutí stresuje. Pro Franka byl stres, že se blíží každoroční škrty v rozpočtu radnice, kvůli kterým by mohl přijít o práci, pak měl stres z toho, aby pokaždé vydržel do víkendu, kdy vídal dceru, a také ho stresovalo vědomí, že Elaine očekává, že to nakonec nevydrží. Jeho vlastní manželka podrývá jeho snahy, to je stres jako hrom. Ve srovnání s tím by vločky s mlékem na hlavě nebo v poštovní schránce zvládl bez problémů. Vločky na hlavu, mléko do schránky. Tak. Problém vyřešen.

Naskočila zelená a Frank zabočil vlevo na Malloy Street.

5

Žena bez domova – pro dobrovolníky v útulku stará Essie, kdysi dávno Essie Wilcoxová – na opačné straně ulice kodrcala se svým nákupním vozíkem po krátkém travnatém okrajníku, který lemoval parkoviště u střední školy. Když se dostala na rovnou dlažbu, zamířila k hřištím a křovinatým lesům za nimi, kde za teplých měsíců bydlela.

„Pospěšte si, děti!“ Essie mluvila před sebe, jakoby k rachtajícímu obsahu nákupního vozíku, ale ve skutečnosti mluvila ke své neviditelné rodině, malým holčičkám, čtyřčatům, která cupitala v řadě za ní jako housata. „Musíme být doma na večeři – jinak bychom mohly skončit jako večeře my! V kotli čarodějnice!“

Essie se zahihňala, ale holčičky začaly plakat a povykovat.

„Ale vy hloupoučké nanynky!“ napomenula je. „Jenom jsem si dělala legraci.“

Essie se dostala k okraji parkoviště a vytlačila vozík na fotbalové hřiště. Dívky za ní se rozveselily. Věděly, že Matka by nikdy nedovolila, aby se jim něco stalo. Byly přece hodné.

6

Evie stála mezi dvěma paletami čerstvě nařezaných borových prken v levé části Adamsova dřevařství, když se kolem mihla Jednotka čtyři. Před dělníky stojícími před hlavní budovou byla krytá, ale ne před silnicí. Policisté jí však nevěnovali žádnou pozornost, i když na těle stále měla jenom košili Trumana Mayweathera a na obličeji a pažích krev Trumana Mayweathera. Policajti měli oči jenom pro kouř stoupající z okraje mimořádně suchého lesa.

Terry Coombs se předklonil a ukázal před sebe. „Vidíš tamhletu skálu s nasprejovaným nápisem TIFFANY JONESOVÁ JE BLBÁ?“

„Jo.“

„Hned za ní uvidíš lesní cestu. Tam zahni.“

„Určitě?“ zeptal se Roger Elway. „Ten kouř vypadá, že je ještě aspoň míli daleko.“

„Věř mi. Už jsem tady byl, to se Tru Mayweather ještě považoval za přívěsovýho pasáka na plný úvazek a za pěstitele trávy na částečný úvazek. Nejspíš se vypracoval vejš.“

Jednotka čtyři dostala na štěrku smyk, ale pak se pneumatiky chytily. Roger se hnal po té cestě šedesátkou a policejní auto chvílemi škrtlo o zem, bez ohledu na pořádné odpružení. O podvozek jim švihala vysoká tráva, která rostla na středovém hrbolu. Už cítili kouř.

Terry popadl mikrofon. „Jednotka čtyři základně, základno, tady čtyřka.“

„Čtyřko, tady základna,“ odpověděla Linny.

„Budeme na místě ve tři, pokud nás Roger nevysype do škarpy.“ Roger zvedl ruku z volantu jen na tak dlouho, aby parťákovi ukázal prostředník. „Co hasiči, jak to s nima vypadá?“

„Vyjely všechny čtyři vozy plus sanitka. K tomu taky pár dobrovolníků. Měli by být hned za vámi. Pozor na Avon Lady.“

„Avon Lady, rozumím. Čtyřka končí.“

Terry zahákl mikrofon do držáku zrovna ve chvíli, kdy vůz nadskočil tak, že se na chvíli ocitl ve vzduchu. Roger auto smykem zastavil. Cesta před nimi byla posetá kusy vlnité krytiny, roztrhanými plynovými bombami, plastovými kanystry a roztrhaným papírem, který místy doutnal. Roger zahlédl černobílý kotouč, který vypadal jako číselník ze sporáku.

Jedna stěna kůlny se opírala o suchý strom, který hořel jako bambusová pochodeň. Dvě borovice blízko místa, kde bývala zadní stěna kůlny, také hořely. Stejně jako křoví kolem cesty.

Roger otevřel kufr, popadl hasicí přístroj a začal na podrost stříkat bílou pěnu. Terry vytáhl hasicí deku a začal s ní máchat po hořících troskách na cestě. Hasiči tu budou brzy, teď šlo o to, aby se oheň nerozšířil.

Roger s hasičákem v rukou přiklusal blíž. „Už je prázdnej a tohle je na hovno, co děláš. Vypadneme dřív, než tu uvíznem, co myslíš?“

„Myslím, že je to výbornej nápad. Koukneme se, jak to vypadá u mesjé Mayweathera.“

Rogerovi se perlil na čele pot a třpytil se v řídkém blond ježku na temeni. Zúžil oči. „Cožéé?“

Terry měl parťáka docela rád, ale nechtěl by ho mít v týmu na pohárových kvízech, které se konaly každou středu u Vrzavého kola. „To je fuk. Jeď.“

Roger se vrhl za volant. Terry přeběhl k místu spolujezdce. Na odbočku čtyřicet metrů za nimi se vřítil doolinský hasičský vůz a jeho vysoké boky odíraly větve stromů rostoucích těsně u cesty. Terry na ně zamával a potom vytáhl brokovnici připevněnou pod přístrojovou deskou. Jistota je jistota.

Dojeli na mýtinu, kde byl na zvedácích položen přívěs s ohavným nátěrem v barvě tyrkysových akvarijních oblázků. Schody byly z betonových tvárnic. Na splasklých pneumatikách seděla prorezlá fordka stopadesátka. Na její korbě seděla zhroucená žena, šedohnědé vlasy jí zakrývaly obličej. Měla na sobě džíny a tílko. Většinu viditelné kůže jí zdobilo tetování. Terry přečetl nápis LOVE táhnoucí se po jejím pravém předloktí. Nohy měla bosé a obalené špínou. Byla vyhublá, až vychrtlá.

„Terry…“ Roger se nadechl a odkašlal si způsobem, který připomněl spíš dávení. „Tamhle.“

Terry uviděl něco, co mu připomnělo lunaparkovou atrakci, kterou měl jako malý kluk v oblibě. Z lepenky byl vyřezaný námořník Pepek s dírou místo obličeje, kam nějaký chlápek strčil hlavu, a za desetník jste na něj mohli hodit tři plastové pytlíky s obarvenou vodou. Jenže stěna přívěsu pod trčící hlavou nebyla obarvená vodou.

Na Terryho padla hrozná únava. Připadalo mu, že mu celé tělo ztěžklo, jako by se mu vnitřnosti proměnily v beton. Tohle se mu stalo už dřív, většinou u těžkých automobilových bouraček, a věděl, že ten pocit pomine, ale dokud trval, bylo to peklo. Byla to ta chvíle, kdy jste se dívali na děcko ještě připoutané do autosedačky a s tělíčkem roztrženým jako pytel na špinavé prádlo – nebo když jste se dívali na hlavu trčící ze stěny přívěsu a s kůží strženou z tváří po tom devastujícím průniku – a říkali jste si, proč byl sakra svět vůbec stvořený. Dobrých věcí bylo pomálu a ten zbytek byl vyloženě žluklý.

Žena sedící na korbě zvedla hlavu. Měla bledou tvář, kolem očí tmavé kruhy. Natáhla k nim ruce, ale okamžitě je spustila znovu na stehna, jako by byly moc těžké, prostě moc těžké. Terry ji znal, bývala jednou z holek Trua Mayweathera, než se dal na pervitinový byznys. Možná tu stále zůstávala, protože povýšila na něco jako přítelkyni – pokud se tomu dá říkat povýšení.

Terry vystoupil z vozu. Žena sklouzla z korby a padla by na kolena, kdyby ji Terry nechytil kolem pasu. Její kůže mu pod rukama připadala studená a cítil všechna její žebra. Takto zblízka uviděl, že některá tetování jsou ve skutečnosti podlitiny. Přimáčkla se k němu a rozbrečela se.

„No tak,“ řekl Terry. „No tak, holka. Už je to dobrý. Cokoliv se tu stalo, už je to pryč.“

Za jiných okolností by jedinou osobu, která přežila, považoval za hlavního podezřelého a všechny ty řeči o Avon Lady za pusté žvásty, ale ten pytel kostí v jeho náručí by nikdy nedokázal prorazit chlapovi hlavu stěnou přívěsu. Terry nevěděl, jak dlouho se Tiffany sjížděla na Trumanových zásobách, ale podle toho, jak momentálně vypadala, by musela vynaložit značné úsilí i na vysmrkání.

Roger došel k nim a vypadal podivně vesele. „To vy jste volala, paní?“

„Ano…“

Roger vytáhl zápisník. „Vaše jméno?“

„Je to Tiffany Jonesová,“ řekl Terry. „Je to tak, viď, Tiff?“

„Jo. Už jsem vás někdy viděla, pane. Když jsem šla onehdy pro Trua do vězení. Pamatuju si vás. Byl jste hodný.“

„A ten chlápek? Kdo to je?“ Roger mávl notesem k trčící hlavě ledabylým gestem, jako by ukazoval na nějakou místní zajímavost a ne zlikvidovanou lidskou bytost. Jeho ležérnost byla otřesná – a Terry mu ji záviděl. Kdyby se naučil přizpůsobit podobným výjevům tak snadno jako Roger, nejspíš by byl šťastnější a možná i lepší policista.

„Nevím,“ odpověděla Tiffany. „Byl to prostě Trumův kamarád. Nebo možná bratranec. Minulej tejden sem přijel z Arkansasu. Nebo možná už předminulej tejden.“

O kus dál po cestě zazníval křik hasičů a sykot tryskající vody – nejspíš z cisterny, tady městský vodovod nebyl. Terry na okamžik zahlédl, jak se ve vzduchu před kouřem, který už bělal, vznáší duha.

Terry vzal Tiffany jemně za zápěstí tenká jako hůlky a podíval se jí do očí podlitých krví. „Co ta žena, která to udělala? Dispečerce jste říkala, že to byla nějaká žena.“

„Trumanův kamarád říkal, že je to Avon Lady, ale nic takovýho určitě nebyla.“ Šokem, ve kterém Tiffany byla, prosákla trocha emocí. Napřímila se a ustrašeně se rozhlédla. „Už je pryč, že jo? Měla by.“

„Jak vypadala?“

Tiffany zavrtěla hlavou. „Nepamatuju se. Ale ukradla Truovi košili. Myslím, že pod ní byla nahatá.“

Oči se jí pomalu zavřely, pak se pomalu znovu vykulily. Terry ty příznaky poznal. Nejdřív trauma z nečekané násilné události, potom hysterický telefonát na 911 a teď následný šok. K tomu všemu přidejte jakési drogy, které v sobě měla, a dobu, po jakou už je brala. Houpačka nahoru, houpačka dolů. Pokud Terry mohl soudit, Truman Mayweather, Tiffany a arkansaský bratranec Trumana Mayweathera si dávali třídenní jízdu.

„Tiff, chci, abyste si sedla do našeho auta, zatímco my se tu s parťákem porozhlídnem. Sedněte si tady dozadu. Odpočiňte si.“

„Šup do postele, holka,“ zašklebil se Roger a Terryho se na okamžik zmocnilo téměř neodolatelné nutkání nakopat mu ten buranskej zadek.

Místo toho podržel děvčeti otevřené zadní dveře vozu a to vyvolalo další vzpomínku: na limuzínu, kterou si pronajal, aby se v ní svezl s Mary Jean Stukeyovou na maturitní ples. Ona měla růžové šaty bez ramínek s balonovými rukávky, na zápěstí kytičku, kterou jí přinesl, on měl na sobě půjčený smoking. To bylo v těch zlatých časech, než poprvé uviděl mrtvolu hezké dívky s bílýma očima a s kráterem po výstřelu z brokovnice v hrudníku, nebo muže, který se oběsil na seníku, nebo prostitutku s prázdným pohledem a návykem na pervitin, která vypadala, že nebude žít déle než půl roku.

Jsem na tuhle práci moc starej, pomyslel si Terry. Měl bych jít do penze.

Bylo mu pětačtyřicet.

7

Lila sice nikdy po nikom doopravdy nestřílela, ale pětkrát vytáhla zbraň a jednou z ní vystřelila do vzduchu (už jen z toho byla hromada papírování, aj vaj). Stejně jako Terry a Roger a všichni další z její malé party modrých rytířů, i ona uklízela lidské trosky z hromady nehod na okreskách (kde se obvykle ve vzduchu ještě vznášel pach alkoholu). Uhýbala před letícími předměty, rozháněla rodinné hádky, které se zvrhly ve fyzické násilí, prováděla umělé dýchání a dávala do dlahy zlámané končetiny. Se svými lidmi našla dvě děti ztracené v lesích a několikrát ji někdo pozvracel. Zažila toho během čtrnácti let u policie hodně, ale ještě nikdy se nesetkala se zakrvácenou ženou pouze ve flanelové košili, která kráčela po středové čáře hlavní silnice okresu Dooling. Tohle bylo poprvé.

Vyjela na Okrouhlý kopec stotřicítkou a ta žena byla od auta necelých třicet metrů. Nepokusila se uhnout ani vpravo, ani vlevo, ale ani v tom zlomku vteřiny Lila nezahlédla v její tváři onen výraz jelena chyceného v záři reflektorů, jenom klidnou pozornost. A ještě něco – byla nádherná.

Lila by nezastavila včas, i kdyby byla pořádně vyspalá – ve stotřicítce to prostě nešlo. Strhla volant vpravo a minula ženu na silnici o pouhé centimetry, ale ani tak ji neminula úplně. Slyšela jakési klep, a venkovní zrcátko najednou ukazovalo Lilu místo silnice za ní.

Měla teď plné ruce práce s Jednotkou jedna, střelou, kterou teď stěží ovládala. Vrazila do jakési poštovní schránky, jež vylétla do vzduchu, a sloupek zavířil jako hůl mažoretky, než dopadl na zem. Za ní se zvedaly kotouče prachu a Lila cítila, jak chce těžký vůz sklouznout do příkopu. Brzdit by nepomohlo, místo toho šlápla na plyn, zvýšila rychlost a vůz vyrazil od pravé krajnice, až jí o podvozek zabubnoval štěrk. Jela v silném náklonu. Jestli ji ten příkop chytí, převrátí se a šance, že uvidí Jareda maturovat, se drasticky sníží.

Lila nepatrně pohnula volantem doleva. Vůz šel nejdřív do smyku, ale pak se kola chytla a auto se s řevem vrátilo na silnici. Když měla pod sebou opět asfalt, dupla prudce na brzdy, čumák vozu podklesl a zpomalení ji vmáčklo do bezpečnostního pásu tak tvrdě, až jí oči vylézaly z důlků.

Zastavila na konci dlouhé dvojité stopy ze spálené gumy. Srdce jí bušilo. Před očima jí pluly černé tečky. Přinutila se dýchat, aby neomdlela, a podívala se do zpětného zrcátka.

Žena neutekla do lesa ani neběžela tryskem na Okrouhlý kopec, kde byla odbočka k přívozu přes Okrouhlý potok. Jenom tam stála a ohlížela se. Ten pohled, spolu s holou zadnicí vykukující pod lemem košile, byl podivně koketní. Vypadala jako z modelka z kalendáře Alberta Vargase.

Lila rychle dýchala a v ústech měla kovovou pachuť spáleného adrenalinu. Zacouvala na příjezdovou cestu u pěkného malého ranče. Na jeho verandě stála žena s batoletem v náručí. Lila stáhla okénko a řekla. „Paní, vraťte se dovnitř, okamžitě.“

Nepočkala, aby viděla, jestli přihlížející poslechne, ale zařadila rychlost a zamířila zpátky na Okrouhlý kopec k místu, kde stála ta žena, a pečlivě se vyhnula uražené poštovní schránce. Slyšela, jak o jednu pneumatiku skřípe ohnutý přední nárazník.

Zachrastilo rádio. Byl to Terry Combs. „Jednotko jedna, tady Čtyřka. Jsi tam, Lilo? Vrať se. Máme tu za dřevařstvím pár mrtvých perníkářů.“

Hmátla po mikrofonu, řekla: „Teď ne, Terry,“ a upustila ho na sedadlo. Zastavila před tou ženou, jedním hmatem rozepnula pouzdro pistole, a když vystoupila z Jednotky jedna, pošesté ve své kariéře policejního důstojníka tasila služební zbraň. Když se podívala na dlouhé, opálené nohy a pevná prsa, maně si vzpomněla na příjezdovou cestu u svého domu – bylo to teprve před čtvrthodinou? Na co se díváte? zeptala se tehdy. Anton jí odpověděl: Na tu ranní nádheru.

Pokud tato žena stojící uprostřed doolinské silnice nebyla ranní nádhera, pak Lila nikdy žádnou neviděla.

„Ruce vzhůru. Dejte je nahoru, hned.“

Avon Lady alias Ranní nádhera zdvihla ruce.

„Víte, že před chvílí bylo málem po vás?“

Evie se usmála. Rozzářil se jí celý obličej. „Ani ne,“ řekla. „Celou dobu jsi to zvládala, Lilo.“

8

Starý muž mluvil trochu roztřeseně. „Nechtěl jsem s ní hýbat.“ Na trávě ležela kočka, hnědá mourinka. Soudce Oscar Silver klečel na zemi vedle ní, špinil si kolena khaki kalhot. Kočka ležící na boku vypadala skoro normálně, až na pravou přední nohu, která jí volně visela v divném véčku. Zblízka také byly vidět obláčky krve v očích, vzlínající kolem zornic. Dech měla mělký a proti veškerým obvyklým instinktům zraněných koček předla.

Frank si dřepl vedle kočky. Pošoupl si sluneční brýle výš na čelo a zamžoural do prudkého ranního světla. „Je mi to líto, soudce.“

Silver už nebrečel, ale předtím určitě ano. Frank to opravdu nerad viděl, ale nepřekvapovalo ho to: lidé milovali své domácí mazlíčky často otevřeněji, než by si dovolili projevit lásku k lidem.

Jak by to nazval cvokař? Přesměrované chování? No, láska je těžká. Frank jenom věděl, že lidé, na které si v tomto světě musíte skutečně dávat pozor, jsou takoví, kteří nedokážou milovat ani kočku nebo psa. A museli jste si dávat pozor samozřejmě i na sebe. Udržovat věci pod kontrolou. Zůstat v klidu.

„Děkuji vám, že jste přijel tak rychle,“ řekl soudce Silver.

„Je to moje práce,“ odpověděl Frank, i když to nebylo přesné. Byl jediný úředník pro kontrolu zvířat na plný úvazek v okrese a jeho oborem byli spíš mývalové a toulaví psi než umírající kočky. Považoval však Oscara Silvera za přítele, nebo někoho hodně podobného. Než ledviny donutily soudce žít na suchu, vypil s ním Frank u Vrzavého kola pěkných pár piv – a byl to Oscar Silver, kdo mu dal jméno rozvodového právníka a navrhl mu, aby si s ním sjednal schůzku. Silver navrhl také „zajít za nějakým poradcem“, když se Frank přiznal, že občas zvedne na manželku a dceru hlas (pečlivě se vyhnul zmínce o tom, že v kuchyni prorazil pěstí stěnu).

Frank nezašel ani za právníkem, ani ze terapeutem. Pokud jde o toho prvního, Frank stále věřil, že to s Elaine vyřeší. Pokud jde o toho druhého, měl pocit, že by dokázal svůj temperament docela dobře ovládat, kdyby si lidé (například Elaine, ale také dcera Nana) uvědomili, že mu jde jenom o jejich dobro.

„Mám ji od kotěte,“ říkal soudce Silver. „Našel jsem ji za garáží. To bylo těsně poté, co zemřela Olivia, moje manželka. Vím, že to zní směšně, ale připadalo mi to jako… vzkaz.“ Přejel ukazovákem po údolíčku mezi kočičíma ušima a jemně ji podrbal. Kočka sice nepřestávala příst, ale nenatáhla krk k tomu prstu, ani nezareagovala. Krvavé oči hleděly upřeně do zelené trávy.

„Možná byl,“ odpověděl Frank.

„To můj vnuk jí dal jméno Kakao.“ Zavrtěl hlavou a zkřivil rty. „Udělal to nějaký zatracený mercedes. Viděl jsem ho. Šel jsem si zrovna pro noviny. Musel jet aspoň stovkou. V obytné čtvrti! Jaký má tohle smysl?“

„Žádný. Jakou barvu měl ten mercedes?“ Frank přemýšlel o něčem, o čem se před několika měsíci zmínila Nana. Nějaký chlápek na její trase pro roznášku novin, který bydlel v jednom z těch velkých domů nahoře na Briar Street, měl jakési fajnové fáro. Měl dojem, že říkala zelený mercedes, a teď uslyšel:

„Zelenou,“ řekl soudce Silver. „Byl zelený.“

Do kočičího předení zazněl chropot. Zdvíhání a klesání boku se zrychlilo. Kočka měla opravdu bolesti.

Frank položil ruku Silverovi na rameno a stiskl. „Měl bych to udělat hned.“

Soudce si odkašlal, ale asi si nedůvěřoval natolik, aby promluvil. Jenom přikývl.

Frank rozepjal kožené pouzdro s jehlou a dvěma ampulemi. „Ta první ji uvolní.“ Vrazil jehlu do ampule a natáhl plnou dávku. „Ta druhá ji uspí.“

9

Kdysi, dávno před zde popisovanými událostmi, Trojokres (McDowell, Bridger a Dooling) požadoval, aby se ze zaniklé polepšovny pro mladistvé Jasanová hora udělala velice potřebná ženská věznice. Stát zaplatil za pozemek a budovy a jméno dostala po okrese – Dooling –, který zajistil většinu peněz pro rekonstrukci toho zařízení. Otevírala se v roce 1969 a personál tvořili obyvatelé Trojokresu, kteří nutně potřebovali práci. V té době se věznice považovala za „moderní“ a „měřítko pro ženské nápravné ústavy“. Vypadala spíš jako střední škola na předměstí než věznice – pokud si člověk nevšímal kotoučů ostnatého drátu na drátěném plotě okolo pozemku.

Skoro o půl století později stále vypadala jako střední škola, ale taková, kterou postihly zlé časy a zmenšující se daňová základna. Budovy se začaly rozpadat. Nátěry (olovnaté, jak se říkalo) se loupaly. Vodovodní instalace tekly. Výtopna byla strašně zastaralá a uprostřed zimy se dařilo udržet teplotu nad osmnácti stupni jenom v části s kancelářemi. V létě bylo ve vězeňské části jako v peci. Osvětlení bylo chabé, staré elektrické vedení bylo časovaná katastrofa a zařízení pro nezbytné monitorování vězenkyň nejméně jednou za měsíc vysadilo.

Bylo tam však skvělé hřiště se závodní dráhou, v tělocvičně basketbalový kurt, stůl na shuffleboard, hřiště na minisoftball a zeleninová zahrada, která přiléhala ke křídlu s kancelářemi. Právě tam, u rozrostlého hrášku a kukuřice, byla ředitelka Janice Coatesová. Seděla na modré plastové krabici od mléka, béžovou pletenou tašku měla odloženou na zemi vedle střevíců, kouřila pallmallku bez filtru a dívala se, jak přijíždí Clint Norcross.

Ukázal jí svůj průkaz (zbytečně, protože ho všichni znali, ale takový byl protokol) a hlavní brána zarachotila v kolejnici. Vjel do slepého prostoru za bránou a čekal, až se vnější brána zavře. Když službukonající dozorkyně – dnes ráno to byla Millie Olsonová – uviděla na ovládacím pultu zelenou kontrolku, která hlásila zamčení hlavní brány, otevřela vnitřní bránu. Clint pomalu jel se svým priusem kolem plotu na parkoviště zaměstnanců, které bylo také za bránou. Nápis na ní varoval: DODRŽUJTE BEZPEČNOST! VŽDY SVÉ AUTO ZAMYKEJTE!

O dvě minuty později stál vedle ředitelky, ramenem se opíral o staré zdivo, tvář obracel k rannímu slunci. To, co následovalo, se podobalo obřadnému vzývání v nějaké fundamentalistické církvi.

„Dobré ráno, doktore Norcrossi.“

„Dobré ráno, ředitelko Coatesová.“

„Připraven na další den v báječném nápravném světě?“

„Skutečná otázka zní, je ten báječný nápravný svět připravený na mě? Já připravený jsem. Co vy, Janice?“

Trochu pokrčila rameny a vyfoukla kouř. „Taktéž.“

Pokývl směrem k cigaretě. „Myslel jsem, že jste přestala.“

„Přestala. Přestávám tak ráda, že přestávám jednou týdně. Někdy dvakrát.“

„Všude klid?“

„Dnes ráno ano. Včera v noci jsme tu měli zhroucení.“

„Nic mi neříkejte, nechte mě hádat. Angel Fitzroyová.“

„Ne. Kitty McDavidová.“

Clint povytáhl obočí. „To bych nečekal. Povídejte.“

„Podle její spolubydlící – Claudie Stephensonové, to je ta, co jí ostatní dámy říkají…“

„Claudia Dynamitový tělo,“ dopověděl Clint. „Velmi hrdá na implantáty. Claudia něco začala?“

Nic proti Claudii, ale Clint doufal, že to bude ten případ. Doktoři byli lidé, měli své oblíbence, a Kitty McDavidová k nim patřila. Kitty byla v hrozném stavu, když přišla – nutkavé sebepoškozování, výkyvy nálad, silná úzkost. Od té doby urazili dlouhou cestu. Obrovsky pomohla antidepresiva a také trochu prospěla terapeutická sezení, jak si Clint rád myslel. Podobně jako on i Kitty byla produktem pěstounského systému v Appalachii. Při jednom z jejich prvních setkání se ho zamračeně zeptala, jestli má v té své velké předměstské hlavě představu o tom, jaké to je, nemít domov ani rodinu.

Clint nezaváhal. „Nevím, jaké je to bylo pro vás, Kitty, ale já si připadal jako zvíře. Jako bych byl pořád na lovu nebo někdo lovil mě.“

Zůstala na něj vykuleně civět. „Vy…?“

„Ano, já,“ řekl. Tím myslel já taky.

Poslední dobou byla Kitty skoro vždy v pochvalném hlášení a také, což bylo ještě lepší, dohodla se s kanceláří žalobce, že bude svědčit v případu bratrů Grinerových, velkém drogovém zátahu, který té zimy provedla přímo doolinská šerifka Lila Norcrossová. Jestli Lowell a Maynard Grinerovi půjdou do basy, propuštění na podmínku bude pro Kitty jasná možnost. Jestli ji dostane, mohla by si vést docela dobře, jak si Clint myslel. Pochopila už, že bude sice na ní, aby si našla místo ve světě, ale dostane se jí také neustálé podpory – jak lékařské, tak od komunity –, aby tuto zodpovědnost zvládla. Podle něj byla Kitty dost silná, aby si o tu podporu řekla, aby o ni bojovala, byla silnější každým dnem.

Názor Janice Coatesové byl méně nadšený. Jejím názorem bylo, že když máte co dělat s odsouzenci, uděláte líp, když si nebudete dělat příliš velké naděje. Možná proto byla v tomhle kamenném hotelu ředitelkou – ostrou šéfkou – a on jenom cvokařem.

„Stephensonová říká, že ji McDavidová probudila,“ řekla Janice. „Nejdřív mluvila ze spaní, pak hulákala, nakonec ječela. Něco o tom, že přichází Černý anděl. Nebo možná Černá královna. Je to v hlášení. S pavučinami ve vlasech a smrtí v prstech. Zní to jako dobrej pořad v televizi, že? Syfystickej kanál.“ Ředitelka se bez úsměvu uchechtla. „Bylo by to pro vás dobrý praktický cvičení, Clinte.“

„Spíš jako film,“ řekl Clint. „Možná ho viděla v dětství.“

Coatesová zakoulela očima. „Vidíte? Abych citovala Ronnieho Reagana: ‚Už je to tu zas.‘“

„Co? Vy nevěříte na trauma z dětství?“

„Věřím v hezky klidný vězení, v to věřím. Přeložili ji do křídla A. Země bláznů.“

„Politicky nekorektní, ředitelko Coatesová. Dává se přednost výrazu cvokhaus. Museli ji dát do poutacího křesla?“ Bylo to sice občas nezbytné, ale Clint to poutací křeslo nesnášel. Vypadalo jako skořepina sedadla ze sportovního auta přestavěná na mučicí nástroj.

„Ne, dali jí žlutou medicínu a to ji uklidnilo. Nevím kterou, a moc mě to nezajímá, ale bude to v hlášení, pokud se chcete podívat.“

V Doolingu byly tři úrovně medikace: červená, kterou mohl podávat jen zdravotnický personál, žlutá, kterou mohli podávat dozorci, a zelená, kterou mohly mít na cele vězenkyně, pokud nebyly v křídle C anebo v kárném hlášení.

„Tak jo,“ řekl Clint.

„V tuhle chvíli ta vaše McDavidová vyspává…“

„Není to žádná moje…“

„A tím končí váš ranní brífink.“ Janice zívla, típla cigaretu o cihlu a vhodila ji pod krabici od mléka, jako by to znamenalo, že když nebude vidět, zmizí.

„Jste vzhůru kvůli mně, Janice?“

„To ne. Včera večer jsem si dala mexický jídlo. Musela jsem pořád vstávat na záchod. Je pravda, co se říká – co z vás pak vyjde, podezřele připomíná to, co šlo dovnitř.“

„Nemusím vědět všechno, ředitelko.“

„Jste doktor, však to vydržíte. Půjdete se mrknout na tu McDavidovou?“

„Určitě ještě dnes ráno.“

„Chcete vědět, jakou mám teorii? Tak jo, tohle je moje teorie: jako batole ji zneužila nějaká paní, která si říkala Černá královna. Co vy na to?“

„Mohlo by být,“ řekl Clint, který se nenechal vyprovokovat.

„Mohlo by být.“ Zavrtěla hlavou. „Proč zkoumat jejich dětství, Clinte, když to jsou pořád děti? Proto jsou většinou tady – kvůli dětinskému chování prvního stupně.“

To Clintovi připomnělo Jeanette Sorleyovou, která skoncovala s roky stupňovaného násilí ze strany manžela tím, že ho probodla šroubovákem a pak se dívala, jak vykrvácel. Kdyby to neudělala, Damian Sorley by ji nakonec zabil. Clint o tom nepochyboval. Nepovažoval to za dětinské chování, ale za akt sebezáchovy. Jenže kdyby to řekl ředitelce Coatesové, nechtěla by to poslouchat: v tomto směru byla ze staré školy. Lepší bude dnešní výměnu hlášek prostě skončit.

„A tím, ředitelko Coatesová, začínáme další den v životě ženské věznice u Royal Canalu.“

Zvedla svou tašku, vstala a oprášila si zadnici uniformových kalhot. „Žádnej kanál, ale o kus dál po silnici byl vždycky Okrouhlej přívoz, takže jo. Ať dnešek začne.“

Vešli toho prvního dne spavé nemoci dovnitř společně a připnuli si průkaz ke košili.

10

Magda Dubceková, matka toho pohledného mladého čističe bazénů, známého jako Bazénář Anton (nechal se také zapsat do rejstříku, takže laskavě vypisujte své šeky na Bazénáře Antona, s. r. o.), vklopýtala do obývacího pokoje dvoupodlažního bytu, kde bydlela se synem. V jedné ruce držela hůl a v druhé své ranní povzbuzovadlo. Ztěžka a s pšouknutím dosedla do křesla, vzdychla a nastartovala televizi.

Normálně by si v tuto denní dobu pustila druhou hodinu pořadu Dobré ráno, Wheelingu, ale dnes ráno přepnula na celostátní zprávy NewsAmerica. Dávali aktuální reportáž, která ji zajímala, což bylo dobré, a znala i tu reportérku, což bylo ještě lepší. Michaela Coatesová, teď si říkala Michaela Morganová, ale pro Magdu to bude vždycky malá Mickey, kterou před spoustou let hlídala. Tehdy byla Jan Coatesová jenom bachařkou v ženském lapáku na jižním konci města, ovdovělou matkou, která se snaží prostě protlouct. Teď z ní byla ředitelka, šéfka celého toho podniku, a její dcera Mickey byla celostátně známou zpravodajkou pracující v D. C., proslulou svými tvrdými otázkami a krátkými sukněmi. Tyhle Coatesové to opravdu dokázaly někam dotáhnout. Magda na ně byla hrdá, a pokud pocítila záblesk melancholie, protože Mickey nikdy nezavolala ani nenapsala nebo protože se Janice nikdy nezastavila na pokec – no, mají svou práci. Magda si neuměla představit, v jakém stresu ty dvě musejí fungovat.

Moderátor zpráv, který měl dnes dopoledne službu, byl George Alderson. S brýlemi, svěšenými rameny a řídnoucími vlasy vůbec nevypadal jako ti odpolední fešáci, kteří seděli za velkými stoly a četli zprávy. Vypadal jako hlídač z márnice. Navíc neměl pro televizi zrovna vhodný hlas. Trochu kdákavý. Inu, nejspíš to mělo důvod, že NewsAmerica byly až na třetím místě za FOX a CNN, usoudila Magda. Nemohla se dočkat, až Michaela do některé té společnosti povýší. Až se to stane, Magda už nebude muset snášet toho Aldersona.

„V tuto hodinu nadále sledujeme aktuální události, které začaly v Austrálii,“ říkal Alderson. Výraz na jeho tváři se snažil skloubit starost se skepsí, ale nakonec navodil spíš dojem zácpy.

Měl bys jít do důchodu a plešatět si v klidu doma, pomyslela si Magda a připila mu svým prvním dnešním rumem s kolou. Navoskuj si hlavu, Georgi, a uhni z cesty mojí Michaele.

„Zdravotní úřady v Oahu na Havaji hlásí, že nemoc, která v místě propukla a říká se jí asijská omdlévací nemoc nebo australská omdlévací chřipka, se nadále šíří. Zdá se, že nikdo pořádně neví, kde vlastně vznikla, ale dosud jsou obětí výhradně ženy. Teď jsme dostali zprávu, že případy této nemoci se objevují na našem pobřeží, nejdřív v Kalifornii, pak v Coloradu a nyní v obou Karolinách. Máme tu Michaelu Morganovou s podrobnostmi.“

„Mickey!“ zvolala Magda a televizi opět připila (a při tom si nápojem pocmrndala rukáv svetru). V Magdině hlase zněl dnes ráno jen nádech češtiny, ale do pěti odpoledne, kdy se domů vrátí Anton, bude Magda mluvit, jako by právě vystoupila z lodi, a ne že v Trojokrese žije už skoro čtyřicet let. „Malá Mickey Coatesová! Honila jsem tu tvoji holou prdelku po obýváku u tvý mámy doma a chechtaly jsme se tak, že jsme málem pukly! Přebalovala jsem ti pokakaný plíny, ty malej blázínku, a koukni se dneska na sebe!“

Michaela Morganová, rozená Coatesová, v blůzce bez rukávů a v jedné ze svých vyhlášených minisukní stála před rozlehlým komplexem budov natřených červeným odstínem hospodářských stavení. Magda si pomyslela, že ty krátké sukně Mickey krásně sedí. Dokonce i vrcholní politici se nechají uhranout pohledem na horní část stehna a v takovém stavu jim z těch prolhaných hub občas vypadne pravda. Vždycky ne, to si pamatujte, ale někdy ano. Pokud jde o Michaelin nový nos, byla Magda rozpolcená. Stýskalo se jí po tom drzém pršáčku, který její holčička měla jako malá, a s tím novým ostrým nosem už Mickey tolik nevypadala jako Mickey. Na druhou stranu jí to fakt úžasně seklo! Nemohli jste z ní spustit oči.

„Jsem v hospicu Milující ruce v Georgetownu, kde dnes v časných ranních hodinách byly zaznamenány první případy toho, co někdo nazývá australská omdlévací chřipka. Je tu ubytováno skoro sto pacientů, většinou geriatrických, z nichž víc než polovina jsou ženy. Správa zařízení odmítá potvrdit nebo popřít výskyt nemoci, ale před několika minutami jsem hovořila s jedním zřízencem a to, co mi řekl, i když stručně, bylo znepokojivé. Promluvil pod podmínkou zachování anonymity. Zde je.“

Záznam rozhovoru byl skutečně krátký – sotva víc než úryvek. Bylo na něm vidět, že Michaela mluví s nějakým mužem v bílém nemocničním oděvu, s rozmazaným obličejem a hlasem elektronicky změněným, takže zněl jako hrozivý mimozemský vládce ve sci-fi filmu.

„Co se tam děje?“ ptala se Michaela. „Můžete nás informovat?“

„Většina žen usnula a nevzbudila se,“ řekl zřízenec tím mimozemšťanským hlasem. „Je to stejné jako na Havaji.“

„Ale muži…?“

„Muži jsou v pohodě. Probudili se a jsou na snídani.“

„Na Havaji byla nějaká hlášení o – o tom, že na tvářích spících žen něco roste. Stalo se to i tady?“

„Já… nevím, jestli bych o tom měl mluvit.“

„Prosím.“ Michaela zamávala řasami. „Lidé mají starost.“

„To je ono!“ zachraptěla Magda, pozvedla sklenici k televizi a znovu si pocintala svetr. „Buď sexy! Jakmile dostanou chuť prošťouchnout ti těstíčko, dostaneš z nich cokoliv!“

„Neroste nic ve smyslu nádorů,“ řekl mimozemský hlas. „Vypadá to spíš, jako by na nich byla přilepená vata. Teď už musím jít.“

„Ještě jednu otázku…“

„Už musím jít. Ale… roste to. Ta vata. Je to… dost odporné.“

Obraz se vrátil k živému vysílání. „Znepokojivá informace od informovaného člověka…, pokud je pravdivá. Vracím ti slovo, Georgi.“

Magda byla sice ráda, že viděla Mickey, ale doufala, že ta historka pravdivá není. Nejspíš je to další falešný poplach jako Y2K nebo to s tím SARS, ale stejně, ta představa, že ženy něco nejen uspí, ale taky způsobí, že na nich něco roste…, jak říkala Mickey, to bylo znepokojivé. Bude ráda, až se Anton vrátí domů. Byla tu sama, společnost jí dělala jenom televize, ale ona si nestěžovala. Magda se nechystala dělat svému tvrdě pracujícímu chlapci starosti. Půjčila mu peníze, aby si založil byznys, ale rozjel ho už sám.

Prozatím si dá možná ještě štamprličku, úplně malinkou, a pak si zdřímne.

KAPITOLA 3

1

Jakmile Lila nasadila ženě želízka, zabalila ji do izotermické pokrývky, kterou vozila v kufru hlídkového vozu, a strčila ji na zadní sedadlo. Současně jí odrecitovala práva. Žena ztichla, zářivý úsměv jí povadl do zasněného výrazu a ochable si nechala líbit, když jí Lila sevřela paži nad loktem. Zatčení bylo provedeno a podezřelá zajištěna za necelých pět minut. Prach, který zvířily pneumatiky vozu, si stále ještě sedal, když se Lila rázně vracela kolem kapoty k sedadlu řidiče.

„Pozorovatelkám můr se říká můriny.“

Lila otáčela auto a mířila po Okrouhlém kopci zpátky k městu, když jí zatčená sdělila tuto informaci. Ve zpětném zrcátku zachytila pohled té ženy. Hlas měla mírný, ale nijak zvlášť ženský. V její řeči bylo cosi bloumavého. Lile nebylo jasné, jestli žena mluvila s ní, nebo sama se sebou.

Drogy, pomyslela si Lila. Tipovala by andělský prach. Nebo ketamin.

„Znáte moje jméno,“ řekla Lila, „takže odkud se známe?“

Byly tu tři možnosti: rodičovské sdružení (nepravděpodobné), noviny, nebo ji Lila někdy v uplynulých čtrnácti letech zatkla a nepamatuje si to. Dveře číslo tři, ty budou nejspíš správně.

„Každý mě zná,“ řekla Evie. „Jsem taková Ta Holka.“ Želízka zachřestila, když povytáhla rameno, aby se poškrábala na bradě. „Něco takového. Ta a Holka. Já, to, ona. Otec, Syn a Svatá Eva. Eva jako neva. Evička jako slepička. Se slepicemi se chodí spát. Je to tak? Když lítají můry. Můriny maminy.“

Civilisté nemají tušení, kolik nesmyslů musíte poslouchat, když jste policajt. Veřejnost ráda oslavuje policisty za hrdinské skutky, ale nikdy vám nepoděkuje za to, že denně vynakládáte sílu na to, abyste vydrželi takové kecy. Kuráž byla u policisty skvělá vlastnost, ale vrozená odolnost vůči žvástům byla stejně důležitá, aspoň podle Lilina názoru.

Čirou náhodou přesně kvůli tomu bylo tak těžké obsadit poslední volné místo zástupce šerifa na plný úvazek. Byl to důvod, proč nakonec odložila žádost Franka Gearyho, chlapíka z odchytové služby, a najala místo něj mladého veterináře Dana Treata, přestože Treat neměl s výkonnými složkami skoro žádnou zkušenost. Geary byl sice chytrý a uměl mluvit, ale jeho pracovní složka byla strašně tlustá – vyprodukoval příliš mnoho papírů, udělil příliš mnoho pokut. Mezi řádky z toho čišela konfrontační povaha – tohle nebyl chlapík, který by nechal pitominy plavat. To nebylo dobré.

Ne že by její mančaft jako celek byl nějaká super četa bojující se zločinem, ale co má být, vítejte ve skutečném životě. Dostanete nejlepší lidi, jaké můžete, a pak se jim snažíte pomáhat. Například Roger Elway a Terry Coombs. Roger nejspíš schytal příliš mnoho ran jako hráč ve fotbalovém týmu kouče Wittstocka, ve kterém začátkem tisíciletí hrál na doolinské středné škole. Terrymu to myslelo líp, ale ztrácel náladu a byl mrzutý, když něco nešlo po jeho, a na večírcích příliš mnoho pil. Na druhou stranu oba ti chlapi měli docela dlouhé doutnáky, což znamenalo, že jim mohla věřit. Většinou.

Lila byla přesvědčená, i když o tom nikdy nemluvila, že pro policejního uchazeče je nejlepší možnou přípravou mateřství. (Hlavně o tom nemluvila s Clintem, který by si z toho udělal praktické cvičení. Uměla si představit, jak by naklonil hlavu a zkroutil pusu v tom svém poněkud únavném šklebu a řekl by: „To je zajímavé,“ nebo „Mohlo by být.“) Matky měly na donucovací složky přirozený talent, protože batolata byla často agresivní a destruktivní podobně jako kriminálníci.

Pokud jste ty první roky přežily, aniž byste vypěnily nebo prolítly stropem, možná byste se dokázaly vypořádat i s dospělým zločincem. Hlavní bylo nereagovat, zůstat dospělá – přemýšlela snad o té nahé ženě celé od krve, která měla něco společného s násilnou smrtí dvou lidí, nebo přemýšlela o tom, jak zvládnout kohosi ze svého okolí, ze svého domova, toho chlapíka, který si pokládal hlavu na polštář vedle ní? (Když na hodinách naskočilo 00:00, v tělocvičně zatroubil klakson a chlapci a děvčata propukli v jásot. Konečné skóre: dívky z okresu Bridger AAU 42 – dívky z Fayette AAU 34.) Jak by Clint možná řekl: „Hm, to je zajímavé. Chceš mi o tom povědět víc?“

„Touhle dobou je v obchodech tolik výprodejů,“ drmolila Evie dál. „Sušička. Grily. Děťátka, co jedí umělé jídlo a pak ho vykadí. Hojnost slev po celém obchoďáku.“

„Chápu,“ řekla Lila, jako by žena mluvila rozumně. „Jak se jmenujete?“

„Evie.“

Lila se otočila. „A příjmení? Co vy na to?“

Žena měla výrazné a rovné lícní kosti. Světle hnědé oči jí svítily. Její pleť měla odstín, který Lila považovala za středomořský, a ty tmavé vlasy, ach. Na čele jí usychal šplíchanec krve.

„Potřebuju nějaké?“ zeptala se Evie.

Podle Lily byl v tomhle zakopaný pes – její nová známá byla nepochybně katastrofálně sjetá.

Zahleděla se znovu dopředu, přidala plyn a hmátla po mikrofonu. „Základno, tady Jednotka jedna. Zadržela jsem ženu, našla jsem ji, jak jde pěšky na sever od míst, kde je sklad dřeva na Okrouhlém kopci. Je celá od krve, takže potřebujeme soupravu na odběr vzorků. Potřebuje taky tyvek, ochranný oblek. A zavolejte sanitku, ať nám vyjede naproti. Je něčím sjetá.“

„Rozumím,“ řekla Linny. „Terry hlásil, že u toho přívěsu je fakt svinčík.“

„Rozumím.“ Evie se vesele zasmála. „Fakt svinčík. Přineste osušky navíc. Ale ne ty sváteční, ha ha ha. Rozumím.“

„Jednička, končím.“ Lila vrátila mikrofon do držáku. Pohlédla do zpětného zrcátka na Evie. „Měla byste sedět a mlčet, madam. Zatkla jsem vás pro podezření z vraždy. Tohle je vážné.“

Přijížděly k hranici města. Lila pomalu dojela ke stopce, která stála u křižovatky ulic Okrouhlý kopec a West Lavin. West Lavin vedla k věznici. Na opačné straně silnice byla vidět značka, která varovala před zastavováním stopařům.

„Jste zraněná, madam?“

„Zatím ne,“ řekla Evie. „Ale počkej! Trojkový dubl. Dost dobrý.“

Lile něco blesklo hlavou, jako když se v písku zablýskne zrnko, které rychle zalije zpěněná vlna.

Znovu se podívala do zpětného zrcátka. Evie měla zavřené oči a opřela se dozadu. Bylo jí zle?

„Madam, budete zvracet?“

„Měla byste svého muže políbit, než půjdete spát. Měla byste ho políbit na rozloučenou, dokud máte šanci.“

„Jasně…,“ začala Lila, ale pak ta žena vyrazila vpřed a vrazila hlavou do drátěné přepážky. Lila instinktivně uhnula, když přepážka pod nárazem Eviiny hlavy zadrnčela a zavibrovala.

„Přestaňte!“ zakřičela těsně předtím, než Evie udeřila do pletiva podruhé. Lila postřehla na její tváři záblesk úsměvu, na zubech čerstvou krev, a pak se Evie vberanila do pletiva potřetí.

Lila už měla ruku na dveřích, chystala se vyskočit, obejít vůz dozadu a použít na tu ženu paralyzér, v zájmu jejího bezpečí ji zpacifikovat, ale třetí úder byl poslední. Evie se zhroutila na sedadlo a při tom spokojeně hekla jako běžec, který protrhl cílovou pásku. Kolem úst a nosu měla krev a na čele tržnou ránu.

„Trojitý dubl! To je ono!“ vykřikla Evie. „Trojitý dubl! Nabitej den!“

Lila popadla mikrofon a hlásila Linny: změna plánů. Na stanici se s nimi musí co nejdřív sejít veřejný obhájce. A taky soudce Silver, pokud se ten stařík dá přesvědčit, aby za nimi přišel a prokázal jim laskavost.

2

Lišák, ponořený po břicho v houštině sladkých kapradin, pozoroval, jak Essie vykládá svůj vozík. Lišák na ni samozřejmě nemyslel jako na Essie, neměl pro ni vůbec žádné jméno. Byla pro něj prostě další člověk. Lišák ji každopádně pozoroval už dlouho – měsíce a slunce – a jasně rozeznal, že chatrný přístřešek z plastových plachet a látkových závěsů je její nora. Chápal také, že ty čtyři kusy zeleného skla, které rozestavila do půlkruhu a mluví o nich jako o „holčičkách“, mají pro ni velký význam. Ve chvílích, kdy tu Essie nebyla, je lišák očichal – žádný život v nich nebyl – a probral se jejím majetkem, který byl zanedbatelný, až na několik vyhozených plechovek od polévky, které dočista vylízal.

Byl přesvědčený, že Essie pro něj neznamená žádnou hrozbu, ale byl to starý lišák, a starým lišákem se nestanete, když si v čemkoli počínáte příliš důvěřivě. Starým lišákem se stanete, když jste opatrní a hledíte na svůj prospěch, když se páříte co nejčastěji a zároveň se do ničeho nezamotáte, když nikdy nepřebíháte silnici za denního světla a když se zahrabete hluboko do dobré měkké hlíny.

Dnes ráno se zdálo, že jeho obezřetnost je zbytečná. Essie se chovala jako vždycky. Poté, co z vozíku vytáhla svoje tašky a nejrůznější záhadné předměty, oznámila skleněným střepům, že mamina si potřebuje zdřímnout. „Žádné vylomeniny, děvčata,“ řekla a vešla do přístřešku, aby si lehla na hromadu dek od stěhováků, které používala jako matraci. Přístřešek jí sice zakrýval tělo, ale hlava vykukovala na světlo.

Zatímco Essie pomalu usínala, lišák nehlasně vycenil zuby na půlku mužské figuríny, kterou Essie postavila do listí vedle přístřešku, ale figurína nic neřekla. Nejspíš byla mrtvá, stejně jako to zelené sklo. Lišák si čistil tlapu a čekal.

Za chvilku se dech staré ženy ustálil ve spánkovém rytmu, po každém hlubokém nádechu následovalo tiché pískání výdechu. Lišák se pomalu zvedl z lůžka ve sladkých kapradinách a připlížil se o několik kroků blíž k přístřešku, protože chtěl mít absolutní jistotu, co se týče úmyslů figuríny, pokud nějaké měla. Vycenil zuby ještě víc. Figurína se nepohnula. Ano, určitě je mrtvá.

Přeběhl o několik délek blíž k přístřešku a zastavil se. Nad hlavou spící ženy se cosi bělavě mihotalo – z tváří jí stoupala bílá vlákna jako pavučina, povlávala jako v mírném vánku, usazovala se jí na kůži a pokrývala ji. Z uložených vláken se odvíjela další a za okamžik jí pokryla tvář, takže tvořila masku, která se rychle rozšířila po celé hlavě. V šeru přístřešku kroužily můry.

Lišák o pár kroků couvl a větřil. Ta bílá věc se mu nelíbila – ta bílá věc určitě byla živá a byl to zcela jistě úplně jiný tvor, než jaké znal. Dokonce i na dálku ta bílá věc silně páchla – a ten pach byl znepokojivá směs: mísila se v něm krev a maso, inteligence a hlad a cosi v hluboké, přehluboké zemi, nejhlubší liščí noře ze všech. A co v tom skvělém úkrytu spalo? Žádná liška, tím si byl jistý.

Čenichání přešlo v kňučení, lišák se otočil a rozběhl se pryč západním směrem. Lesem ho pronásledoval zvuk pohybu – ještě někdo se blížil, a lišák přešel z klusu v útěk.

3

Když Frank pomohl Oscaru Silverovi pohřbít kočku Kakao – zabalenou do roztřepeného froté ručníku –, odjel o dva krátké bloky dál k domu číslo 51 na Smith Lane, za který platil hypotéku, ale kde po rozluce s Elaine bydlela jen ona s jejich dvanáctiletou dcerou.

Elaine byla ještě před dvěma státními rozpočty sociální pracovnicí, ale teď pracovala na částečný úvazek v Dobré vůli a dělala dobrovolnici v potravinové pomoci a v Ústavu plánovaného rodičovství v Maylocku. Mělo to tu výhodu, že nemuseli shánět peníze na péči o děti. Když skončilo školní vyučování, nikomu nevadilo, když Nana zůstala s matkou v Dobré vůli. Nevýhodou však bylo, že takhle přijdou o dům.

Frankovi to dělalo větší starosti než Elaine. Dokonce to vypadalo, že jí to nedělá vůbec žádné starosti. Kromě toho, že to odmítala vzít na vědomí, měl Frank podezření, že Elaine má v plánu využít prodej domu jako záminku k tomu, aby tento kraj úplně opustila, možná odjela do Pennsylvánie, kde bydlela její sestra. Jestli se to stane, Frank bude mít místo každého druhého víkendu každý druhý měsíc, a to ještě se štěstím.

Vynakládal značné úsilí na to, aby se tomu domu vyhýbal, s výjimkou návštěvních dnů. Ale i pak byl radši, když dokázal Elaine přesvědčit, aby Nanu přivezla k němu. Vzpomínky, které dům vzbuzoval – pocit nespravedlnosti a selhání, zasádrovaná díra ve stěně v kuchyni –, byly příliš syrové. Frank měl pocit, jako by ho podfukem připravili o celý život a že jeho nejlepší kus prožil v čísle 51 na Smith Lane, v úhledném, jednoduchém přízemním domku s kachnou na poštovní schránce, kterou namalovala jeho dcera.

Ta věc se zeleným mercedesem však vyžadovala návštěvu.

Když přejel obrubník, zahlédl Nanu, která si kreslila křídou na příjezdové cestě. Takovou činnost byste si normálně spojovali s mnohem mladším dítětem, ale jeho dcera měla nadání ke kreslení. Minulý školní rok vyhrála druhé místo v soutěži v tvorbě knižních záložek, kterou pořádala místní knihovna. Nana nakreslila houf knih letících jako ptáci přes hradbu mračen. Frank to zarámoval a pověsil si to v kanceláři. Pořád se na to díval. Bylo to krásné, představovat si knihy, jež poletují v hlavě jeho holčičky.

„Ne, tati.“

4

5

6