Hradiště prokletých

Stanislav Brabec

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2024

© Stanislav Brabec

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-165-0 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-166-7 (mobi verze)

Prolog

Letní les zašuměl. Bylo jen krátce po setmění, ale letní noci jsou tak krátké, že jen málo z jeho obyvatel je využívá k spánku.

Také ona, jata touhou, ještě nespala. Byla sice již starší a ovdovělá, ale ti muži tam dole u řeky ji přitahovali. Jsou tak veselí a bezstarostní, jak jen to v létě jde. Zvláště ten s plnovousem a chybějícím předním zubem. Ještě teď cítí na těle jeho smělé dotyky.

Pálí ji jak rozžhavené železo. Kdyby mohla, zůstala by u nich v Doupatech až do rána.

Takhle se musí vláčet do kopce úzkou lesní pěšinou a chvátat, aby se dostala domů včas a nezabloudila. Ještěže noci jsou teď tak světlé.

Snad nesejde z cesty. Měla ale vyrazit raději dříve. Jistota je jistota.

Kdyby nemusela ke svým dětem, spících dozajista hlubokým spánkem, počkala by až na první ranní paprsky.

Je sice jen chudá prostá vdova, ale žádná povětrnice jako ty z hradiště.

Chce-li ulovit pořádného chlapa, který jí tak chybí, musí vytvářet pocit zdrženlivosti a slušnosti. Jen tak se dá přesvědčit nápadník, že půjde o víc než o jednu bláznivou noc někde v lese na listí.

Zastavila se, aby zklidnila dech a rozhlédla se po okolí. Hlavně však po nebi. Myšlenky na hřešení ji tak rozehřály, že cítila čůrky potu po celém těle.

Utřela si zpocené čelo do rukávu haleny a zkontrolovala srpek měsíce, probleskující po její levici, mezi korunami stromů.

Již to nemůže mít daleko. Dvě větší paseky a bude tam.

Přejela si rukou mimoděk po těle, jako by chtěla zkontrolovat vše, co na ní má být skryto, a rázně vykročila dál. Stromy se po chvíli skutečně rozestoupily a objevila se první z pasek, jimiž měla projít. Chladné světlo hvězd ji nesměle osvětlovalo a ukazovalo tak cestu.

Tam, vpředu, mizela stezka v tmavé hradbě porostu.

Je to však jen na malou chvíli a za okamžik by měla přijít další z pasek, již vymýtili její sousedé z Drábska. Vkročila opatrně do studeného světla z nebe a náhle se prudce zastavila.

Bzukot hmyzu, ptáci a vše, co doteď v lese v poklidu švitořilo, se náhle odmlčelo.

Všude vůkol se rozprostřelo podivné ticho!

Po těle jí přejelo studené mravenčení.

Hlavou jí zavířily myšlenky na věci, co se tu teď děly a jimž doteď nevěnovala tolik pozornosti. Její mysl se soustředila přeci na něco úplně jiného.

Z tohoto světa!

Ne nějaké báchorky, co se šířily od bezzubých bab tam dole od řeky.

Chtěla se znovu vdát a mít normální rodinu. Chlapa, co by jí pomáhal uživit děti i ji, a podřídila tomu vše, dokud byla ještě trochu k světu. Až ještě víc zestárne, nehlesne po ní ani dědek těsně nad hrobem, natož pořádnej mužskej.

Znovu si přejela rukou po těle a zastavila ji u hrdla, které se podivně svíralo.

Namáhavě polkla a co nejopatrněji vykročila na paseku.

Snažila se nevnímat stíny větví a pařezů, jež se po ní sápaly po obou stranách stezky. Sklopila pohled přímo pod své nohy a tiše našlapovala. O to víc však bystřila uši, aby jí neunikl žádný podezřelý šramot či hluk.

Hle! Již zase slyší cvrčka, a ač je jen osamocený ve svém snažení, ulevilo se jí.

Vše se vrací tam, kde má být.

Hmyz ožívá a jí je hned lépe po těle. Našlapuje co nejlehčeji, a snaží se mít paseku již za sebou.

Najednou se to stalo!

Ozvalo se podivné táhlé zatroubení!

Jako od zvířete, ale ona vyrostla v lese a nikdy nic podobného ještě neslyšela.

Zastavila se a usedla na bobek, aby se skryla.

Co to jen mohlo být? Zrychleně dýchala a ustrašeně se rozhlížela. Srdce jí však bilo jako pádící kůň!

Musí se skrýt co nejrychleji ve stínu lesa! Je to už blízko!

Pár rychlých skoků a musí být na dosah své vesnice.

Proč je ale všude zase takové ticho?

Tlačí jí to do uší. Nikde se nic ani nepohne. Slyší i šumění krve ve svém vlastním těle.

Tlumí dech a opatrně se zdvihá. Zrakem se přitom snaží proniknout okolní hradbu lesa, ale není tam nic, co by ji ohrožovalo.

Uchopí tedy cípy své sukně a vykasá je až ke stehnům. Poběží, co jí síly dovolí.

Zdvihá nohy a vybíhá.

Uši má nastražené, ale jediný hluk na pasece způsobuje teď ona.

Již je u prvních stromů, když přímo před ní zazní zase to děsivé zatroubení.

Udeří ji do uší a ona zděšeně vykřikne.

I když tam nic nevidí, je jí jasné, že tam před ní, v té temnotě, kudy vede stezka k její záchraně, něco je.

Něco, co nezná. Něco zlověstného, co teď po ní jde!

Otočí se a podléhá panice. Utíká zpátky přes paseku.

Šustot jejích sukní a nohou však doplňuje další hluk!

Něco běží s ní!

Ohlédne se, ale nic nevidí. Slyší to však a bytostně i cítí! Musí to být někde blízko ní!

Znovu se vyděšeně ohlíží. Nic nevidí, ale zakopává přitom o jeden z kořenů.

Několikrát se překulí a zaplétá se do své dlouhé sukně.

To je její konec, bleskne jí hlavou, ale nikdo ji nedohání a neohrožuje.

Lapá po dechu a pracně se zdvihá na nohy. Levou rukou drží lem sukně a pravou natahuje před sebe, jako by už chtěla někoho odstrkávat.

Ten někdo, či něco, tu však není a ona se dává znova do běhu.

Na hraně lesa se však cosi zabělá a vzduch prořízne další zařvání. Tentokrát kratší, ale o to výhružnější.

Znovu vyjekne a obrací se. Předhonilo ji to a měla to již před sebou!

To ten pád! Zatne zuby a letí, co jí bosé nohy dovolí, tam, odkud před chvílí přiběhla!

Zase ho slyší a dovádí ji to k šílenství. Z hrdla se jí derou hlasité vzlyky, ale stále to nevzdává.

Již je na konci paseky a vbíhá do náruče lesa.

Je to však rychlejší a předhání ji to!

Znovu má odříznutou cestu do bezpečí její vsi. Zastaví se a sotva popadá dech.

Zjevuje se stín a krátce zatroubí.

Otáčí se a jako štvaná zvěř znovu míří na paseku. V posledním pudu sebezáchovy však odbočuje po jejím okraji a noří se do porostu. Snad ho zde setřese!

V odpověď na její počin se ozve další zatroubení. Je to hon! Leč!

Štvanice, jejíž kořistí má být ona sama!

Nedbá již ničeho a letí tmou, šlehaje se přitom bolestivě do tváří a do krve se zraňujíc na bosých chodidlech. Již i kulhá a nemůže s dechem dál.

Podvědomě zatáčí tam, kde tuší vesnici a v ní lidi, co ji ochrání. Nemá ani čas poslouchat, co se děje za ní. Je ohlušena tím, co sama způsobuje svým během.

Tma okolo je tak hustá, že stejně neumožňuje nic pozorovat. Snad se jí to podaří a setřese ho.

Ač je na pokraji šílenství, ještě to nevzdává.

Trvá to nekonečně dlouho, ale najednou před sebou vidí probleskovat světlejší obzor.

To by mohla být poslední paseka a za ní již stojí vesnice!

Z posledních sil tam zamíří. Pravou rukou odhrnuje nízké křoviny a v levé svírá zbytky potrhané sukně. Obchází modrým světlem zalitou paseku a na jejím samém konci již vidí pokračování lesní stezky. Stříbrný svit měsíce teď dopadá na její začátek a jasně jej osvětluje.

Snad tomu i na chvíli uvěřila, že se může zachránit, neb rozhrnula poslední překážku a vkročila do toho nadějného světla.

Jen kousek a bude u svých.

Avšak jen výkřik rozezvučel její rty. Oči se jí rozšířily hrůzou a zkrvavené nohy podklesly.

Naproti ní se vynořila děsivá postava!

Tělo člověka se zvířecí hlavou. Podivná, kůží potažená šíje a veliké, i v měsíčním světle bíle zářící stočené rohy.

V tmou zahaleném obličeji zářily vzrušením rozšířené oči.

Pohlédla do nich a vyčetla svůj osud.

Sepjala ruce a vztáhla je k postavě před sebou.

Byla to prosba, která nemohla být vyslyšena. I ona to jasně vycítila.

Blížil se k ní a ona z plna hrdla zaječela.

Až doposud ztichlý les se rozezněl skřeky vyplašených ptáků a hlukem prchajících laní a srn.

Udeřil ji čímsi do hlavy a umlčel. Pak cítila, jak ji uchopil za vlasy a táhl do hlubin lesa.

To už nic nevnímala neb milosrdná mdloba dala vstoupit temnotě okolo ní i do její duše.

Les se záhy uklidnil a již nic nesvědčilo o té podivné honbě, jež se tu právě odehrála.

Ale jen do rána, kdy první ranní paprsky nemilosrdně odhalí vše, co krátká noc skryla.

Kapitola I

Skvostný svatební hodokvas je plný reje
pestrobarevných mužů a žen. Jen zvony při něm
neznějí a tváře ženicha a nevěsty jsou pobledlejší,
než se na tak významný den sluší. Čeká je snad
něco jiného než tajemství svatební komnaty?

Srpen tohoto roku byl neobyčejně horký. Slunce na obloze žhnulo jako pekelný plamen a spalovalo vše svou prudkou výhní. Kdo mohl, nevylézal na dosah jeho paprsků a uchyloval se do stinných zahrad, lesů, či sklepních hospod. Bídní ti, kdož tuto možnost neměli a v potu tváře se lopotili na svých políčkách či lukách, aby zachránili úrodu od úplného spálení.

Čtrnáct dní nespadla z nebe ani kapka a prach z vysušené půdy se usazoval všude po těle. Hrdla pálila žízní a nemytá těla obtěžovala mračna hmyzu lačnícího po krvi.

Ruce pokryté mozoly však nemohly spočinout. Bylo třeba všechno dodělat, aby se mohlo zásobit panstvo sjíždějící se z celé země ba i z ciziny na tu slávu konanou ve zdejším klášteře. I sám král spolu se svým dvorem sem zavítal.

Div divů se tu světil k větší slávě Boží.

Kostel, jehož tři lodě mohly pojmout tolik lidí, že by se městečko úplně vylidnilo, a ještě by zbývalo místo pro čestné hosty s králem i jeho družinou.

Jeho dvě bílé věže se dotýkaly samotného nebe!

Takové stavby v Čechách zatím nebylo. Proto budila tolik úžasu i u lidí zcestovalých, kteří v dalekých zemích již podobné stavby viděli a mohli obdivovat.

Vždyť to znamenalo, že i u nás je tak dobře, že si takovou stavbu můžeme dovolit i mimo králův dvůr. Pravdou je, že Kladrubský klášter je dozajista jedním z nejpřednějších a nejbohatších v zemi.

Pranic nevadí, že je polohou založen až u samých hranic království.

Rušná stezka vedoucí tudy do Bavor a blízké stříbrné doly jsou stále plné kupců a urozených boháčů, kteří rádi uleví svému váčku za jakoukoli službu, kterou mniši ochotně poskytnou.

Vždyť i sám král zde nejedno důležité poselstvo vítal a jednání s ním měl.

A tak je tomu i dnes.

Ač je ještě brzo, neb polední vedro neumožňuje přílišné námahy, přivstal si Václav a již mnoho listin vyhotovit dal. Zvláště ta o povolení čtrnáctidenního výročního trhu, který se měl konat vždy ve výročí vysvěcení nového chrámu, musela místní potěšit.

Přinese totiž klášteru, i městečku pod ním, nemalé zisky.

Budou zase slavnější a bohatší, nežli ti ze Mže, co se usadili za kopcem a v bohatství a přízni s nimi soupeří.

Ne všichni měli však takové starosti a zájmy.

Opat Rainer splnil slib, jenž dal urozenému rytíři Vítkovi z Březnice, a připravil během těchto slavností i jeho sňatek s urozenou pannou Markétou z Volfštejna.

Bude to již pomalu rok, co se tito dva potkali, za pro ně ne zcela příjemných okolností, a našli v sobě po mnohých peripetiích zalíbení.

Markéta byla sirotek, a tak nic nestálo v cestě tomu, aby dala svému rytíři slovo.

Ani král, jemuž v těchto případech příslušelo rozhodnutí, nic nenamítal.

Již se s rytířem z Březnice znal a pověřil ho i úkolem, jenž ho tehdá tísnil. Vítek se ho se ctí zhostil, ale toho, aby ho král přijal do svých služeb nastálo, jako jeho bratra Budislava, se nedočkal. Měl tak pocit, že mezi ním a panovníkem vládne jakési napětí.

Aniž by k němu zadal jakoukoli příčinu, bylo tady a v králově přítomnosti vždy znovu nastalo.

Sňatek však Václav akceptoval a co víc, s přičiněním Kladrubského opata, se ho měl dnes i zúčastnit. Co víc si přát?

Po slavnostním vysvěcení chrámu proběhne ještě slavnostnější (tedy alespoň pro snoubence) obřad jejich spojení před Bohem a lidmi.

Vítek měl pocit, jako by již týden nespali. Celý hrad i městečko pod ním tu slávu připravovaly. Všude se něco chystalo, zdobilo či přistavovalo, aby bylo kam uložit svatební hosty a kde je pohostit, když hrad je tak malý a všichni se tam nevejdou.

I tady však opat nezahálel a hlavní hostinu nabídl udělat přímo v klášteře.

To bylo příjemné ulehčení jejich výlohám. Vždyť na věci kolem sňatku padlo již tolik stříbra, že by si za to mohli pomalu koupit další panství.

Ještěže tu byl i bratr Budislav a vypomohl potřebnou částkou na reprezentaci jejich rodu.

Jako jeden z nejbližších Václavových rádců si to mohl jistě dovolit.

Až budou klidnější časy, rád mu to vrátí.

I Vítek si uvědomoval, že tento den může být nejdůležitějším v jeho dosavadním životě. Bere si totiž jednu z nejurozenějších žen v kraji a obřadu bude přítomen i sám král, biskup i opat Kladrubského kláštera. S nimi pak i nejpřednější páni země, mezi které by měl i on záhy patřit. Je k tomu potřeba jen jediného, a to, aby ho král přijal do svých služeb a udělil mu nějaký úřad či funkci, z kterých by mu plynul odpovídající příjem.

Snad se tak stane po tomto významném dni a Václav dá na Budislavovu přímluvu, kterou za něho bratr jistě pronese. Vždyť jde o prestiž jejich rodu, který až doposavad stál vždy po boku všech knížat z rodu Přemyslova.

Sám Vítek již drahnou chvíli setrvával v modlitbách trochu stranou tomu ruchu v městečku. Malý kostelík ve Starých Kladrubech poskytl jeho duši potřebný azyl.

Kněz Henricus pak nastávajícího ženicha vyzpovídal a udělil mu rozhřešení, aby mohl čistý do tohoto svazku vstoupit.

Venku již čekal na kajícího se rytíře jeho svědek – rytíř Fridrich von Zweter držíce za uzdu překrásného koně pokrytého pestrou čabrakou a s vlajícími střapci vpletenými do hřívy.

„Hotov?“ optal se ho a nezištně mu pomohl do sedla.

„Hotov,“ přikývl Vítek na souhlas a nepatrně se usmál.

„Tak vzhůru za nevěstou!“ pobídl ho Fridrich.

„Jen tolik nespěchej,“ krotil ho přítel. „Je to na mě příliš hrr. Ani nevíš, jak jsem rád, že jsi s králem přijel zrovna ty. Víc si s tebou rozumím než s bratrem. Je tak škrobenej a stále káže jako kněz z kazatelny. Jsi mi blíž i věkem a svými názory na život z pohledu toho mladšího z rodu. Navíc – zvony ještě neznějí a máme tak čas si v klidu o všem popovídat, než tam dorazíme.“

„Zvony ani znít nebudou,“ odporoval mu Fridrich. „Král to zakázal. Jejich zvuk mu působí strašlivé bolesti hlavy a v uších.“

„Jdi ty,“ podivil se Vítek. „Jak může tedy vydržet, když třískáš do těch svých strun na loutně a krákáš verše v té divné řeči, co ses naučil na jihu Francie?“

„Král,“ usmál se nařčený, aniž by se ho to jakkoli dotklo, „je na rozdíl od tebe vzdělanec a znalec hudební kultury. A to nejen z Francie, ale i od nás z Němec. Proto jsem přeci k němu přijel, abych mu mohl předvést těch několik písní, co má ruka umí vyloudit na loutnu.

Jak jistě víš, tak se mi to podařilo a neznám štědřejšího panovníka, než je on. Život v jeho stínu je plný krásy, umění a bohatství, které neváhá dát i nám. Považ, za píseň o lásce, přednesené při jedné z hostin, jsem od něj dostal váček plný stříbrňáků! Žiju si v domě ve městě a jsem velmi vážen. I několik šlechticů od dvora si u mě objednalo pár veršíků, které chtějí v pravé chvíli zašeptat do oušek svých dam, aby je ohromili a vyrazili jim dech.“

„Och, to jistě věřím,“ přikyvoval Vítek. „V tom si vždy býval přeborník. Která z dam teď postrádá dech u těch tvých nohou?“

„Mnohé, příteli. Mnohé,“ zdvihl teatrálně ruce k nebi. „Však i ty jsi dosáhl úspěchu a spojíš svůj rod s rodem neméně urozeným, a navíc i bohatým.“ Neodpustil si drobné rýpnutí tentokrát zase on.

„To máš pravdu. Oba jsme byli úspěšní a já navíc získal i její lásku. Jen mám tak trochu obavy, co bude dál.“

„Dál? Co máš na mysli?“

„Je tu král, který dal k našemu sňatku souhlas, a mnoho pánů, kteří přijeli s ním. Je tu možnost vstoupit mezi ně. Buďto úřadem, nebo nějakou funkcí.“

„No a co má být? Máš snad z toho strach?“

„Ne, o to nejde. I když sám víš, jaký je okolo krále ruch. Šlechtici mezi sebe jen tak někoho nepustí, natož ze stejného rodu, jako je již Václavův rádce Budislav.“

„Divím se, že máš teď takový starosti,“ uchechtl se Fridrich. „Nikde přeci není napsané, že když je král tady, kde se koná tvá svatba, že ti musí něco nabídnout. Budeš rád, že budeš zatím jedním z urozených mužů jeho družiny starajících se o jeho reprezentaci a bezpečnost. Žádnou funkci nebo úřad k tomu mít nemusíš. A co je nejhorší taky ani plat. Co budeš potřebovat, jídlo, šaty, zbraně, ti král dá, ale to bude vše. Takových tam je nepočítaně.

Spoléhat na přímluvu bratra bych nedělal. Král je po svém zranění oka vrtošivý a náladový jako ženská. Zvykat si na to, že na svět koukáš jen jedním okem, chce čas.

V tvém případě pak trpělivost.“

„Trpělivost,“ povzdechl si Vítek. „Kdyby šlo jen o tu.“

„Tak o co jde?“ zarazil Fridrich koně a zadíval se pátravě do jeho tváře. Cítil, že jeho přítele něco trápí a že je to silnější než radost z manželství a postavení, jež ho čeká.

„Nevím, jestli to tak, jak mně to líčíš, vůbec chci.“

„Svatbu s Markétou?“

„Ne! To postavení u krále. Víš,“ pokračoval po chvíli udivenému příteli do očí, „vždycky jsem se chtěl usadit. Život rytíře – Božího vojáka, chceš-li, je únavný a ve své podstatě i nekonečný. Když už mám tu možnost usadit se na svém hradě, který mě uživí, nechce se mi trmácet po světě na hřbetě koně v mrazu, dešti, nebo ve vedru, jako je dneska.“

„Nechce?“ podivil se Fridrich.

„Pak jsi dozajista ztracen a budeš jim muset vyhovět. Jednou jsi složil slib rytíře a budeš se jím muset řídit. Oni ti již jistě ukáží jak. Je jich tam jako kobylek a snadno se mezi nimi se svými starostmi ztratíš. Uondají tě k smrti a krásná Markéta bude zas volná pro někoho z nás, mocichtivých pánů. To je koloběh života.“

„Jdi s tím koloběhem někam,“ usmál se Vítek. „Jsi tu proto, abys mě podpořil, nebo dorazil ještě před obřadem?“

„To jistě ne. Jsem tu proto, abych tuto smutnou, neveselou chvíli, kterou musí tvá nastávající vytrpět, odlehčil veselou písní a zachránil tak odpoledne, jež pro ni musí být již nadobro ztracené. Vždyť považ, co ji čeká. Bere si za muže tebe! Muže, který neví, co chce! Chlapa, který stojí na začátku svojí kariéry a bojí se přitom vykročit, aby tím náhodou někomu neublížil. Nešlápl na kuří oko, či co já vím ještě! Člověka, který myslí jen na sebe a na to, aby mohl v pohodlí své hradní síně pozorovat ty, co se venku v potu tváře pachtí, aby měli co jíst, pít a lovit.

Zapomněl jsi na opata, svého bratra, nebo na mě? Co jen nám dalo práce, aby mohlo dojít k takovéto slavnosti. A když je všechno hotovo a vše je ti naservírováno až pod nos, včetně té nejrozkošnější ženušky, co znám, tak pan rytíř váhá. Neví, jestli neutrpí nějakou újmu tím, že bude muset za to sloužit! Vykonat něco pro ty, co mu tak pomohli. To já si musel všechno oddřít vlastníma rukama. Nikdo mně nepomohl a nikdo za mě neztratil ani slůvko. A podívej! Daří se mi!

Jen se nebát a postavit se k tomu jako chlap. Však tě neubude. Máš našlápnuto na správnou cestu, tak si to nepokaz. Vezmi si mě prostě za vzor.“

Chtěl ještě pokračovat, ale Vítek ho přerušil výkřikem k nebi: „Pane Bože! Proč já? Proč právě já tohle musím poslouchat? Jako by nestačilo to, co jsem musel vytrpět, než jsem si vydobyl místo na slunci v týhle zapomenutý díře! To opravdu nemáš jinýho, kdo by mě doprovodil k oltáři? Už je mi jasný, proč ho s sebou přivezli z Prahy. Potřebujou se aspoň na chvíli zbavit toho jeho řečnění a žvanění. A hoděj ho na krk zrovna mně! Jako by mně nestačilo manželství a hrad plnej ženských, co mě čeká!“

„Nerouhej se,“ smál se Fridrich, „před chvílí jsi nad mým příjezdem plesal a chtěl si přeci poradit. Nikdy není tak zle, aby nemohlo být ještě hůř. Jestli chceš,“ stáhl loutnu ze svých zad, „něco ti zahraju. To ti uleví.“

„To je nápad!“ uvítal to Vítek. „Zahraj, ale proboha nezpívej! Nech mě alespoň na chvilku odpočinout od tvého hlasu.“

„Odpočíval si dost doteď v kostele,“ odbyl ho. „Jsi už uprostřed dění, jež se tě zatraceně týká a nedá ti pokoj až do ranního kuropění. Ale můžeš se přidat, jestli znáš slova.“ A udeřil do strun svíraje boky koně jen svými koleny.

„Dones víno, má čarokrásná paní!

To, že jitro vstává, pro nás není.

Však vyčkejme – vyčkejme prosím na setmění.

Až tma nás spoutá do své moci tak sladké.

A my dva si v téhle noci

slíbíme to, co oba v srdci chceme,

že i ráno s rozedněním máme navždy sami sebe.“

Projeli takto Starými Kladruby a vmáčkli se na most přes Úhlavku vedoucí ke klášteru. Všude bylo plno lidí, kteří si nechtěli nechat ujít tuto mimořádnou událost, při které se dozajista dosyta najedí i napijí, aniž by jim někdo bránil, nebo za to něco chtěl.

Chudí i bohatí byli propleteni v jeden chumel a vytvářeli přitom opravdu přepestrý dav.

Pouliční stánkaři do toho vykřikovali nabídky svého zboží a vychvalovali to či ono, jako by jen oni měli to nejlepší, co se zde dá koupit či ochutnat.

Možná, že i měli, ale stejně bylo největším lákadlem to, co se dělo na dvoře kláštera.

Byl již tak plný, že stráže měli co dělat, aby udrželi pořádek.

Do nového chrámu se vstupovalo jen pod přísným dohledem opatových úředníků tak, aby přední místa u oltáře zůstala vyhrazena panovníkovi a jeho doprovodu v čele s biskupem a ostatními urozenými pány.

Teprve potom následovali místní předáci se starostou městečka, kupci, řemeslníci, nápravníci z hornické Mže, a nakonec i ti nejprostší, kteří se sem ještě vešli.

I tak ale zůstával dvůr stále plný a ti, co se nedostali do kostela, si to vynahrazovali zábavou s kejklíři, či akrobaty, metajícími kozelce, dštícími oheň, nebo jen poulícími tváře v zábavných grimasách. V rozích pak zpívali potulní zpěváci své odrhovačky a nezřídka se zde ukázalo i růžolící líčko nějaké protřelé poběhlice, jež pronikla odvážně až na samý klášterní dvůr.

Propukaly zde i nějaké bezvýznamné šarvátky a strkanice z bujnosti či rozjařenosti z vína, které se čepovalo v malých dřevěných boudách po celém areálu kláštera.

Ty byly v obležení nejtěsnějším, neb vedro sužovalo tělo již od ranních hodin a hrdla byla stále vyprahlá tak, že bylo třeba jejich ustavičného zalévání.

Nohy některých však toto tempo již neunesly, a tak v klášterních zahradách odpočívaly, pranic se nezajímaje o dění při novém chrámu. I ty však bdělé oko strážných ochraňovalo, neb opat nehodlal strpět jakoukoli nepřístojnost vzniklou na jeho pozemcích.

Jen nad těmi, co již teď leželi ve dvou, bylo třeba očko přimhouřit, a ty opatovy raději obě, neb nemusel vědět zase úplně o všem a do detailů.

Stačí přeci, že Bůh ví vše a on je jen jeho nedokonalý služebník.

Vždyť teď tu zrovna nastala chvíle, jež ukáže, jak moc dokáže prospět jeho slávě tady na zemi.

Všem ukáže, jak veliký je jeho Pán, jehož se rozhodl po celý život velebit.

Vyšel ze dveří refektáře a vztáhl ruce k nebi.

To byl signál k počátku slavnosti. Škoda jen, že nemohly zaznít zvony. Takhle bylo třeba přehlušit dav jinak.

Ozvaly se výkřiky: „Sláva Bohu všemohoucímu!“

A z úst mnichů vzápětí zazněl oslavný chorál.

Lidé umlkali a poklekávali, aby se znamenali křížem.

Zpívající průvod, v čele s opatem, se odebral k chrámu a vstoupil nádhernou bránou dovnitř. Tam se lidé rozestupovali, aby jim udělali místo, a za nimi se dav ihned uzavíral a tísnil, aby mu nic neušlo.

Tak to již začalo, uvědomil si Vítek a trochu nervózně poposedl na dřevěné lavici, jako by v ní zručný tesař, co ji nedávno vyrobil, zanechal nějakou třísku.

„Jen klid, příteli,“ přitiskl ho nazpět tentokráte již s vážnou tváří Fridrich sedící vedle něj.

„Bůh tomu chce a nejenom on. Již není cesty zpátky. Jsem tu s tebou a budu ti oporou.“

„Díky,“ zašeptal Vítek a již nehybně sledoval církevní obřad odehrávající se přímo před ním.

Musel si již pomalu zvykat na to, že jak se jedná o nějaký životní cíl, kterého dosáhl, vždy je doprovázen slavnostní pompou, o kterou nestál a která mu ve skrytu duše byla cizí.

Okolní svět ji však vyžadoval a byla součástí světa chudých i bohatých, kteří ji vítali a s radostí přijímali. To, že se dotyčný cítí poněkud nesvůj, či mnohdy jako šašek, jim vůbec nevadilo. Musel zatnout zuby a výrazem tváře a držením těla dodat vážnosti čemukoli, co bude muset přitom podstoupit. Vždyť už jen příprava, co tomuto dni předcházela, byla nervy drásající. Těch látek, co nakoupili, švadlen, co dorazilo na hrad, jež ho stále otravovaly tím, aby držel ruce od sebe, když mu braly míru na šířku a délku košile, kalhot či punčoch, jež se tak podivně připínaly k pasu, švitoříce přitom mezi sebou jak vlaštovky párující se na sklonku léta k odletu do teplých krajin.

A to na tom ještě nebyl jako jeho nastávající.

Hejno kolem ní bylo snad dvojnásobné! Jí to však činilo jakousi radost, neb se toho tak ráda účastnila od rána do večera.

Korunu všemu pak nasadil lazebník, který upravoval jeho vousy a vlasy podle poslední módy. Raději by byl účasten honu, který tak z duše nemusel, než by to zažil znovu.

Byl celý umyt v kádi potažené látkou a neustále česán, stříhán a znovu vyčesáván a přistřihován, že ani sám sebe nepoznával, když mu bylo nastaveno zrcadlo, jež tento chlapík, kterého s sebou přivedl od dvora sám Fridrich, měl.

Nakonec mu nechali pod nosem jenom tenký knírek a bradku, po stranách téměř vyholenou. Vlasy měl teď sestříhány do čtyřech vln stoupajících stupňovitě k temenu hlavy. Zadní kadeře mu pak natočil žhavým železem, jemuž říkal roubík tak, že tvořily dlouhé rozdělené lokny splývající až na límec košile.

Když ho oblékli do šatů, jež byly vybrány na obřad, připadal si jako úplně jiný člověk.

Vše bylo však podle poslední módy u dvora, jak tvrdil Fridrich, a když se teď rozhlédl po první řadě zde v kostele, musel mu dát za pravdu.

Dodalo mu to značné sebevědomí, neb se takto mohl směle postavit mezi nejpřednější muže království a byl jim roven ve všech směrech.

Kněží, kteří během mše vykuřovali každý kout hojností kadidel, teď dali pokyn k závěrečné modlitbě, a nakonec zapěli oslavnou píseň k větší slávě Pána.

Nato se opat uklonil směrem ke králi a ten povstal, dávaje rukou pokyn komusi na pravé straně chrámu. Ostatní se též zdvihli a otáčeli hlavy k hlavnímu vchodu.

Tam již z mnoha přihlížejících hrdel zněla svatební píseň.

Dav se rozestoupil, aby udělal místo průvodu, jenž sem ode dveří mířil.

Tvořili jej slavnostně odění místní šlechtici a za nimi pak dvojice, na kterou všichni čekali.

Vítkův bratr, Budislav, vedoucí za rámě Markétu z Volfštejna.

Vítkovi se při jejím spatření až zatajil dech, jak byla krásná a slušelo jí to.

Takto oblečenou ji viděl poprvé. Musel uznat, že všichni, které na svatební přípravy najali, odvedli skvělou práci.

Nevěsta byla oděna do dlouhé bílé košile sahající skoro až na zem. V pase ji stahoval zlatem vyšívaný pás, dávající vyniknout její štíhlé postavě. Přes ramena měla přehozen tmavě zelený vlněný plášť, bohatě řasený v záhybech, splývajících k jejím nohám. U krku byl sepjat zlaceným páskem, který si Markéta přidržovala pravou rukou. Levou pak svírala jeho lem a nadzvedávala jej trochu, aby jej nenechávala spočinout na dlažbě chrámu.

Teď, když se zastavila a ruka Budislavova ji přestala přidržovat za loket, se trochu uklonila a pozdravila tímto něžným pohybem svého nastávajícího.

Bylo to tak ladné, že umně spletené vlasy v barvě medu se ani nepohnuly a síťka, utkaná z hedvábných nití přes ně přehozená, vrhala matné odlesky toliko do jejích ruměncem pokrytých tvářích. Odkryla ale tenkou zlatou korunku usazenou na jejím čele, jež z ní učinila opravdovou královnu.

Něco takového valná většina přítomných ještě neviděla.

Teď teprve její rytíř ocenil, že z jeho strany vytrpěné bylo dozajista na místě. K tak překrásnému stvoření může přistoupit jenom ten, který je toho hoden a patřičně k tomu i oblečen.

Jeho červené kalhoty svázané ke kolenům ozdobným zlaceným pásem, bílá košile, opasek se zlacenou dýkou, jakožto symbolem jeho postavení, a plášť, podobný nevěstinu, jen v barvě modré, to vše s ní tak ladilo, že muselo být každému hned jasné, že tvoří pár.

To, že na takové oblečení bylo venku trochu horko, se teď nikdo neohlížel.

Podíval se jí do hlubokých očí zelené barvy a uzřev v nich touhu plnou očekávání, nabídl jí rámě, aby ji přivedl před krále.

Ten si ji dlouho prohlížel a nebylo pochyb o tom, že ho její krása uchvátila.

Požehnal jim a pokynul, aby přistoupili k oltáři.

Neřekl přitom ani slovo a Vítka tím trochu rozhodil.

Vždy se v králově přítomnosti cítil poněkud nesvůj. Nebyl však čas na nějaké myšlenky odvádějící ho od dění před ním. Opat jim svázal stuhou ruce a oni před ním poklekli s hlavami pokorně skloněnými.

Bůh, král, opat, i všichni ostatní, uslyšeli jejich přísahu a slib manželský.

Slavnost tím dostoupila vrcholu. Dav zajásal a novomanželé přijímali gratulace svých blízkých, Budislava, i jeho družiny, z nichž mnozí pamatovali ještě Vítkovo dětství.

Za osazenstvo Volfštejna tu byla pannina družka Barbora a mladá panna Jitka.

To už se zástup hnul z chrámu a zasedl k bohatě prostřeným stolům v zahradách za klášterem.

Sem prostý lid již přístup neměl. Tady seděli jen čestní hosté svatebčanů a opata.

Zde mohl konečně věčný pěvec lásky, Fridrich von Zweter, plně rozvinout svůj talent.

V plné síle svého hlasu zapěl milostné písně k oslavě tohoto sňatku. Některé sám, jiné za doprovodu ostatních hudebníků, kteří byli povoláni k pobavení hostů. Další pak nechal již zcela na nich, neb vzrůstající vedro letního dne stále značněji doléhalo i na něho a on proto vyprazdňoval pohár za pohárem, aby ho alespoň trochu zmírnil.

Přípitek ke slávě manželů střídal přípitek, a tak se záhy stalo, že po jednom nepříliš povedeném, spadl nevěstě přímo do klína, potřísniv ji krapet zbytky svého moku.

Ochotné ruce svatebčanů ji začaly okamžitě očisťovat, zatímco jiné, poněkud méně ohleduplné, pomáhaly na nohy provinivšímu se a odvedly jej z dosahu rozjitřujícího ho pramene.

„Jsem rád, že se bavíš,“ plísnil ho naoko ženich, „ale měl jsem za to, že budeš na svatbě zastupovat spíš cech loutnistů a zpěváků než kejklířů, mlátících sebou stále o zem, vzbuzujících tím veselí pouze v myslích prosťáčků, kteří je za to, nevím proč, obdivují.

Ti ale zůstali na druhé straně téhle zdi,“ ukázal za sebe.

„Jen se neukvapuj,“ pletl nařčený sotva jazykem, „ještě jsem ani pořádně nezačal. Však máme času dost, abys vyslechl vše, co mám na srdci. Svatební rej teprve započal a potrvá jistě po mnoho dnů. Musím si tedy něco nechat i na ty příští, abych se vám moc neoposlouchal, víš?“ upřel na něho poněkud zakalený zrak.

„No, to se těším,“ ubezpečoval ho Vítek, poplácávaje ho po ramenou.

Fridrich měl ještě něco na jazyku, ale sesul se pomalu pod tíhou jeho paží do vyschlé trávy u paty zdi a než mohl jeho přítel uplatnit jakýkoli nárok na další trubadúrskou píseň z jeho úst, chrápal, že by přehlušil i zvony, jež naštěstí nemohly znít.

Uložil tedy loutnu k jeho hlavě a pohledem vyhledal svoji novomanželku.

Ta se právě odebírala v doprovodu svých družek do klášterního příbytku, aby si upravila svatební šat a opláchla vedrem rozpálenou tvář.

Vydal se tedy ke stolu, kde i on musel čelit několika mohutným přípitkům na zdraví a štěstí novomanželů. Všiml si přitom, že král a jeho nejbližší již u tabule nejsou. Neviděl je odcházet a nevěděl, co je k tomu přimělo, aby tak brzy opustili hodokvas.

Jeho bratr tu však byl, a tak se nenápadně přemístil k němu. Připili si, jen oni dva, a aniž by číše vyprázdnili, vzal ho Budislav okolo ramen a vyzval, aby popošli dál, mezi stromy, kde nebylo tolik zvědavých uší.

Myslel-li si však Vítek, že pro něho má nějakou důležitou zprávu, byl zklamán.

V této věci se zatím nic nepohnulo.

Král o ničem ještě nerozhodl, i když mu Budislav naznačil, že by o nějakou službu u dvora stál. Radil mu proto být trpělivý a vyčkat, jak se Václav rozhodne sám. Situace na jihu země se komplikuje a vztahy s císařem rovněž. „Čekám, že vyjedeme, co nevidět. Bude se bojovat a bude zapotřebí každého meče. Když nic jiného, budeš platný jako rytíř pod jeho korouhví. Až se trochu vzpamatuješ z toho veselí tady, tak dej dohromady vše, co máš, a buď připraven vyrazit s námi. Měj alespoň další tři jízdní a nějaké lučištníky s pícním vozem.

Zásoby na týden a dobré zbraně. Až vyjedeme, tak se přidáš k mé družině a spolu si stoupneme po bok králi tak, aby si všiml, že tam jsme. Václav je rytíř každým coulem a nezůstává nikomu nic dlužen. Každou zásluhu po zásluze odmění.“

„To jsem rád,“ přitakal Vítek trpce. „Ale že by se mi chtělo do boje hned takhle po svatbě, to se teda říct nedá.“

„Jsi rytíř a musíš sloužit.“ Potřásl Budislav hlavou. „Jen tak si vydobudeš nějaké postavení mezi ostatními. Snad po tobě nechci moc, ne? Tři jezdce a nějaký pěšáky to tvé vyženěné panství snad dá, ne?“

„Dá i třikrát tolik, bude-li potřeba,“ ujistil ho trpce. Není již přeci žádným žebrákem. Co by ale cítila jeho žena Markéta, si dovedl živě představit. Bratrovi to však sdělovat nepotřeboval. Myslel si, že bude mít víc času na to, aby převzal panství se vším, co je k tomu potřeba.

Místo toho by ho jeho ctižádostivý bratr hned někam štval. Obrátil řeč raději jinam a zamířil nazpět mezi svatebčany. Tady mu dá snad Budislav pokoj a nebude ho tahat do nějakého dobrodružství ještě vprostřed hodokvasu.

Jak sám záhy seznal, hrubě se mýlil, neb od vrátek do sadu kráčela Markéta a již z dálky na něho kývala, aby k ní urychleně přišel. Její tvář byla zakaboněná a poněkud pobledlá.

„Víš, proč král již odešel?“ zeptala se ho poněkud stísněným hlasem.

„Ne, nikomu nic neřekl a zmizel od stolu i se svým doprovodem. I opat tu již není.“

„Pojď trochu stranou,“ ukázala mu a nabízeje mu svůj loket, zamířili mezi stromy, kde již před chvílí korzoval se svým bratrem.

„To není jen tak,“ sdělovala mu hlasitým šepotem. „Něco se chystá a já bych byla nerada, kdyby se to týkalo i tebe.“

„Proč myslíš?“ zeptal se nevinně, jako by to už dnes jednou neslyšel.

„Když jsme šli přes dvůr, viděla jsem nějaké jezdce, zaprášené a špinavé, až běda. Měli za sebou jistě dalekou cestu, neb koně byli úplně schvácení. I ten, co je vedl, nějaký urozenec, vypadal jako jeho lidi. Hned se však pánovitě rozkřičel, aby ho uvedli ke králi, a sám, ten z Hradce…“

„Myslíš Vítka?“

„Ano, toho, co má jméno jako ty, ale jinak je úplně jiný. Už od pohledu. Tak ten ho osobně ke králi vedl, rozrážeje ostatní jako hovada na pastvě.“

„Tak on jedná vždy,“ ušklíbl se Vítek. „Jsem rád, že ho máme i na vlastní svatbě. Nemusíš mít ale strach. Budislav mne před chvílí ujistil, že král nemíní moji maličkost obtěžkat pražádným úřadem. Můžeme se tedy zatím v klidu věnovat tanci. Podívej, jak krásně hrají. Od té doby, co Fridrich spí, se to dá i poslouchat.“

Vyloudil na její tváři úsměv, ale zda rozehnal i její obavy, to nevěděl. Sám byl na tom úplně stejně a také vlastně netušil proč.

Zakrátko však již tleskali a výskali do rytmu s ostatními tanečníky okolo sebe.

Jen víno si pro jistotu víc ředili vodou, chtíc přeci jenom zůstat víc střízlivými, a to nejen kvůli noci, co je čeká.

Polední vedro však zanedlouho zmohlo i tančící a rozdrobilo společnost do různě velkých hloučků, posedávajících ve stínu stromů a bavících se hlučně a nevázaně mezi sebou.

Sloužící ale neustávali ve své péči o ně a roznášeli různé pochutiny přímo za nimi, nutě je tak ustávat ve veselém žvatlání a ládovat se dalšími a dalšími pamlsky, až k prasknutí.

Ty však vyvolávaly ještě větší žízeň a pobízely k dalším hlubokým douškům z pohárů nemajících snad dno.

Muzikanti již znova začali hrát a mnozí se znova pokoušeli o tanec. Vedro však zapříčinilo, že stále víc hostů začalo dělat společnost zmoženému Fridrichovi a spokojeně odpočívalo ve stínu chladivé zdi, předhánějíc se v hlasitém oddechování.

Vítek již několikrát postřehl, že mu Markéta naznačuje, aby využili dávného zvyku a jako jediní řádně a podle práva, opustili hostinu, aby spočinuli na novomanželském loži v jejich chladivé ložnici, jež měli připravenu v hostinci ve Mži.

Rozhodl se jí vyhovět a začal se shánět po sloužících, aby se připravili k odjezdu.

Cestu na dvůr mu však náhle zahradil muž drsného vzezření.

Podle oblečení to byl člen nějaké vojenské družiny některého z pánů. Oblečení měl značně zanedbané a pokryté prachem z cest.

Bez přílišné úcty se ho zeptal, zdali je pánem z Březnice, a když mu Vítek přisvědčil, sdělil mu krátce, aby ho následoval. „Páni z Janovic a z Hradce vás shánějí. Máte s nimi jít ke králi. Je tam důležitá porada.“ Nečekaje ani na odpověď se obrátil a vykročil směrem na klášterní dvůr. Vítek, ač mu poněkud překvapením ztěžkly nohy, ho následoval.

Před domem pro hosty záhy opravdu spatřil svého jmenovce Vítka z Hradce s neznámým šlechticem.

Kývli na něho a už otvírali dveře, aby mohl vejít dovnitř.

Na jeho otázku, co se děje, neodpověděli a uvedli ho rovnou do místnosti obývané králem.

Ten pololežel na vysoké posteli a popíjel víno. Bylo vidět, že je zmožen vedrem a úkoly dnešního dne. Okno za ním bylo otevřeno, a protože vedlo na stinnou stranu domu, proudil jím dovnitř jakž takž chladný vzduch. Přesto se ještě navíc ovíval jakýmisi deskami, v nichž byly předtím patrně listiny ležící teď volně na stole, za nímž seděl biskup Mikuláš, opat Reiner a jakýsi neznámý mnich.

Podél stěny se ještě tísnilo několik šlechticů, které znal od vidění z dnešního dne a jež vesměs patřili k Václavovu dvoru.

Bratra tu však neviděl. Proč asi?

„Posaď se, pane z Březnice,“ uvítal ho sám král a ukázal na stoličku po své pravici. „Jak jistě víš, je mým cílem vybudovat pevné a mocné království. Snažím se o to, jak politikou vůči sousedním zemím, tak spojenectvím s těmi, co mi mohou pomoci, majíce z toho samozřejmě také prospěch. K tomu všemu potřebuju podporu mocných hradů a pánů, co je pro mě spravují. Myslím tím mé královské a i ty, co si vy, šlechtici, budujete na svých pozemcích.

Jeden takový zrovna stavím a vyskytly se tam nějaké problémy. Je to hrad, na kterém mi obzvlášť záleží,“ upřel na něj zkoumavý pohled svého jediného oka. Vítek měl pocit, že se mu pohled zařezává až do ledví. Stále však netušil, kam Václav míří.

„Stalo se tam něco, co nemůžu strpět. S okamžitou platností jsem zbavil funkce muže, který to tam má na starosti a nahradil ho jiným, schopnějším. Protože události, co se tam staly, jsou značně podivné a záhadné, přeji si, abys ho doprovodil a objasnil je. Vím již, že se v podobných věcech vyznáš a umíš v nich chodit. On pak zařídí vše potřebné. Čekej ho ráno za kuropění na svém hradě. Přijede, i s potřebným doprovodem, za tebou. Veď jeho kroky a zbav mé vytoužené místo prokletí a zla, jež ho sužuje.

Když se ti to podaří, můžeš počítat s mojí přízní. A ta dovede být značně štědrá, že, pánové?“ Rozhlédl se po přítomných, kteří ochotně přikyvovali.

„Zde, vezmi závdavek,“ sáhl pro měšec, který doteď volně ležel na posteli. Položil ho na stolek vedle Vítka a pokynul mu. „Snad to bude dostatečná náhrada za příliš krátké líbánky s tvojí krásnou ženou. Věc ale spěchá. Chop se jí rychle. Již co nevidět bych rád strávil nějaký čas na tom místě a odpočal si. Proto tam musí být klid od všeho, co se tam děje proti Bohu i mně.

Užij tedy posledních chvil, jak to jde,“ usmál se nepatrně a pokynul mu ke dveřím.

Vítek tedy povstal a uklonil se. Kdosi, ani nevěděl kdo, mu podal onen měšec a už se otevřely dveře, aby mohl odejít. Učinil tak jako ve snách a než se vzpamatoval, stál opět na rozžhaveném klášterním dvoře, zbrocen potem.

Sundal plášť tížící jeho ramena a otřel se do něj.

„Máš královu důvěru,“ zazněl k němu hluboký hlas a on až teď zpozoroval, že byl ven vyprovázen Vítkem z Hradce.

„Důvěru?“ oponoval nevěřícně. „Vždyť ani nevím, o co jde?“

„To ví jen král a biskup Mikuláš. Nikdo jiný tam nebyl, když Konrád přijel.“

„Konrád? Kdo to má být?“

„Ten, s kterým zítra odjedeš. I on dostal královu důvěru v téhle věci. Jen tolik spěchat asi nemusíte. Jak to, tak vypadá, má král nějaké starosti na Moravě se svým bratrem. Sbírá se vojsko a potáhne se tam. Vy budete mít klid, což vám skoro závidím. Dřív, jak na podzim, ho čekat nemusíte. Přeju hodně štěstí,“ ušklíbl se unaveně na pozdrav a vrátil se do komnat krále.

Vítek se pak pomalu odšoural zpátky do zahrad, kde doteď probíhalo veselí, jež jeho právě opustilo.

Zas už něco, co zavání neřešitelnými starostmi, a navíc i odloučením od Markéty.

O co ale může jít?

S hlavou plnou otázek se obrátil na Budislava, ale ten na něj zíral tak, jako před chvílí on.

Jen Markéta schovala tvář do dlaní a skryla tím tak slzu, jež jí unikla z očí dříve, než se stačila ovládnout. Když pak otevřeli měšec, nestačili žasnout!

Byl plný zlatých mincí!

Král tedy opravdu nešetřil. Co když ale jeho důvěru zklame? To si nechtěl ani připustit.

Bylo však po veselí. Sehnali sloužící a místo do Mže zamířili přímo na Volfštejn, kde ještě před setměním proběhly přípravy na rytířův ranní odjezd.

Bylo též rozhodnuto, že ho doprovodí tři muži z hradní posádky. Starý Dětřich, s dvěma lučištníky.

Teprve potom mohl zmožený Vítek ulehnout, se svojí novomanželkou, na svatební lože. Avšak jinde, než si původně plánovali.

Noc však připomínala spíš loučení, než vstup do nového života. I tak ale byla tím nejlepším, co je dnes potkalo.

Kapitola II

Vítek se s cizími muži vydává
na neznámou cestu, na jejímž konci
nalezne mrtvolu neznámé ženy.

Měl pocit, že snad nezamhouřil oko, když sloužící, připravující celou noc jeho výstroj a výbavu, přišli ke dveřím ložnice. Nebyl již čas na loučení. Ostatně tak činili po celou noc. Svítalo brzy a bylo třeba se připravit, aby muži, vyslaní králem, nečekali.

Koně i ozbrojenci určení k jeho doprovodu byli již též přichystáni a snídali přitom jistě ještě za svitu loučí.

Poslední vášnivé obětí a pohled do těch jiskrných zelených hlubin Markétiných očí a již kráčel do síně, kde měl i on přichystané víno a chléb, něco kachní paštiky, kaši s ořechy a koláče s medem, část z hostiny, jež byla původně přichystána svatebčanům, kterých měl být za chvíli již plný hrad.

Nebývalo totiž zvykem hned po svatební noci všechny vykázat za zdi paláce.

Mnozí jistě i tak přijdou, nedbajíce toho, že ženich svou ženu tak záhy opustil.

Moc se mu to nelíbilo a kdesi uvnitř v něm i hlodala vzrůstající žárlivost.

Vždyť ještě teď si vybavoval včerejší obdivný pohled, jímž sám král nevěstino tělo propaloval.

Co když jedním z těch hostů má být on sám?

Jeho pošle někam do horoucích pekel, aby nepřekážel, a bude mít volné ruce k čemukoliv, co si zamane. Má snad nařídit, aby zavřeli bránu a vytáhli most?

Před králem, který je pánem všech? To by bylo nemyslitelné.

Nic by to neřešilo a krále popudilo, či rozlítilo.

Byla tu možnost vzít Markétu s sebou, ale nevěděl, kam jedou, natož, co je tam čeká.

Neohrozil by ji tím ještě víc? Povzdechl si a snažil se tyto myšlenky potlačit, aby si jich jeho paní nevšimla. Seděla totiž naproti němu, oblečená jen v košili, a sama ho obsluhovala.

Vše si ostatně řekli již v noci. Věděli oba, že Vítek jet musí. Bylo to přání jejich vládce, které mu osobně sdělil. Když už nic jiného, bylo třeba oplatit službu službou. Král jim dal povolení k sňatku, a dokonce se ho sám i zúčastnil. To byla pocta. Tu musí Vítek nějak oplatit.

Nezbývalo mu nic jiného než doufat, že v ní nepůjde o jeho život, i když i ten je rytíř pro svého krále povinen obětovat.

Prohodili jen pár slov o tom, jak bude třeba udržovat chod hradu a panství, když tu nebude. Už včera jmenovali Mnatu, nejstaršího a nejzkušenějšího z čeledi, aby velel ostatním a dali mu i potřebné příkazy, které měl bezpodmínečně dodržovat.

O bezpečí paní musí být postaráno především!

Co se týče podhradního městečka a okolních vsí, ty musí řídit jejich příslušní rychtáři. To by mělo stačit, než se vrátí.

Dopil ředěné víno a chtěl ještě Markétě něco říct, když zazněl lovecký roh.

Skřípot brány, která se hned nato začala otvírat, oznamoval, že kdosi přijel a je vpouštěn na nádvoří. Podle příkazů strážím to mohli být jen královi lidé, které čekali.

„Je čas jít,“ řekl prostě a vstal. Připjal si meč a zamířil na palácovou pavlač. Jeho novomanželka si přes sebe přehodila plášť a následovala ho.

Chtěl původně vyjet v plné zbroji, jak se od rytíře očekávalo, ale již teď, kdy slunce sotva vyhlédlo z kopců, bylo strašné vedro.

Představa, že by měl na sobě v té výhni celý den drátěnou košili, ho přímo děsila.

Oblékl si tedy jen punčochy a dlouhou halenu, jež v pase přepásal dvěma opasky. Přes ramena si přehodil krátký plášť a sepnul ho u krku zdobnými sponami.

Na nohy si ale obul pevné jezdecké boty, bez nichž by se na koni nedalo pořádně jet.

Vše ostatní, kuši, štít, drátěnou košili a oblečení na výměnu, měl naskládáno na nákladním koni, jenž ho měl doprovázet a byl svěřen do péče nového přírůstku hradu, malého Jakuba.

Ulevilo se mu, když v čele družiny, která z Kladrub dorazila, uviděl muže oblečeného podobně jako byl teď i on.

Byl stár asi kolem pětadvaceti let. Měl hladce vyholenou tvář a zpod lehké červené čapky, kterou měl na hlavě i v tomto začínajícím horku, mu na ramena splývaly dlouhé, podle poslední módy umně stočené kadeře. Ramena mu pokrýval plášť v barvě čapky s vyšitým erbem jeho rodu. Ten spadal zvířeti až na zadek. Košile, kterou měl pod ním, byla lemována stuhami a v pase přepásána zdobenými opasky. Za nimi měl dlouhý meč v ocvočkované pochvě a krátkou, značně širokou dýku. Nohy, svírající doteď dmoucí se boky koně, měl na rozdíl od Vítka oblečeny do hnědých kalhot stažených zlatě vyšívanou stuhou pod koleny, jako měl on na včerejší svatbě.

Ty ostatně ležely zabaleny v jeho zavazadlech, aby – když bude tam, kam mají namířeno, příležitost slavnějšího rázu – měl co na sebe a mohl tak reprezentovat svůj původ.

Na první pohled bylo jasné, že je tento muž členem velmi bohatého rodu.

Už jen to jeho držení v sedle. Vyzařovala z něj jakási nadřazenost nad světem, který byl pod ním u jeho nohou. Bohatě zdobené oblečení a jeho kůň ladných křivek mu dodávaly respekt u ostatních, kteří podobných věcí mít nemohli a museli tudíž jen tiše závidět. Úřad, kterým ho král pověřil, pak nutil k bezmezné poslušnosti všech podřízených.

Vždyť na pozemcích patřících pod správu královského hradu, kde byl jmenován purkrabím, bude rozhodovat o životě a smrti ve jménu toho, jenž ho tam dosadil.

Byl tedy panského rodu, ale k Vítkově úlevě nebyl v plné zbroji, což mu dodávalo poněkud lidštějšího výrazu, a navíc i možnost pohodlnějšího cestování, jež je dozajista čeká.

Za jeho zády stál podobný jezdec, ale daleko prostěji oblečený.

Měl teď dost starostí se psy, kteří přišli s nimi a dali se ihned do seznamování s těmi místními tak razantně, že nebylo slyšet vlastního slova.

Muž nakonec seskočil ze sedla a s pomocí hradní čeládky to lomozící klubko rozehnali. To se propletlo mezi kopyty koní a vyrazilo po mostě ven.

Jezdci měli co dělat, aby svá zvířata zvládli a uklidnili. Byli to na první pohled ostřílení vojáci, navlečení v dlouhých kožených halenách a opásaní opasky s krátkými meči postrádajícími pochvy. Přes ramena nesli zavěšené luky a toulce s šípy. Zadky koní pak držely vaky s jejich skrovnými majetky, stočenými do dlouhých plášťů, sloužících v nepohodě jako přikrývky.

Tváře měly špinavé a podmračené. Na mnohých z nich se rýsovaly čerstvé, či sotva zahojené jizvy, svědčící o bohatýrském životě jejich vlastníků.

Bylo jich dohromady dvanáct a tvořili tak docela značnou údernou sílu pána, kterým jim velel. Tam za nimi, docela vzadu, se však krčil ještě jeden jezdec.

Seděl na bílém grošovaném koni. Jeho slavnostní oděv, i když teď tak trochu nedbale zválený, značil, že patří též k urozenému rodu.

Košili zdobila špína od hnědé trávy a plášť, v červené barvě, měl sepnutý sotva jednou sponou a posunutý hodně k pravému rameni. Odkrýval tak meč po jeho levé straně a potrhané punčochy na kolenou. Na zádech měl přehozený strunný nástroj a za sedlem nedbale složený plášť do deště.

To bylo vše, co měl. I jeho blonďatá hlava, dříve plná umně stočených kadeří, byla prosta, bez pokrývky a značně rozcuchaná.

Při jeho spatření se na tváři Vítka mihl škodolibý úšklebek. „Hleďme ho, svatebčana,“

uklouzlo mu, ale již soustředil svou pozornost na vedoucího jezdce, který k němu něco volal.

Psi již postupně umlkali, a tak mu konečně mohl rozumět.

„Čeká nás daleká cesta, pane z Březnice. Pospěš, ať dosáhneme svého cíle ještě za světla!“

Sešel tedy dolů z pavlače a stanul před ním, přidržujíc jeho nepokojného koně u tlamy.

„Vítám tě,“ pozdravil ho s malým kývnutím hlavy. „To s vámi mě král posílá na cesty?“

„Ano, přesně tak,“ přikývl muž smekaje zároveň svoji čapku. Utřel do rukávu pot hojně se pod ní vyskytující a stroze dodal. „Jsem Konrád z Janovic a byl mi svěřen úřad purkrabího na královském hradu Zvíkov. Jeho stavba je čímsi brzděna a král na ni spěchá. Rozhodl se tedy ke změně a vyměnil správce stavby. Tím jsem teď já. Tobě nařizuje jet se mnou a dohlédnout na její bezpečí. Posílá ti po mně pověřovací list, který tě k tomu zmocňuje.“ Luskl prsty a zavolal na muže, který doteď rozháněl psy.

„Bočku! Nech už těch zvířat a předej panu z Březnice list!“

Oslovený se otočil k svému koni a zpod sedla vytáhl stočený pergamen ovázaný stužkou s pečetí. Obřadně ji Vítkovi předal a nečekaje na jeho reakci, vydrápal se nazpět na hřbet svého zvířete.

Rytíř pečeť rozlomil a list rozvinul.

Bylo to jen stručné sdělení, které si pomalu přečetl. Mohl to udělat díky výchově z mládí, která mu to umožnila. Jako druhorozený měl býti totiž knězem a byl k tomu přísně veden. Četba mu tedy nečinila potíže. Teď se mu hodila, neb si obsah sdělení mohl nechat jen pro sebe a neposkytovat ho uším okolo, jak by tomu bylo, kdyby mu ho musel přečíst některý z mnichů či písařů.

Možná, že tím udělal i na Konráda z Janovic dojem, neb jeho tvář na chvíli pozbyla panovačného, poněkud nadřazeného výrazu.

To už ale přiváděli jeho koně a čeledíni mu pomohli do sedla, čímž si oba šlechtici mohli hledět do očí již zpříma.

„Jsem připraven,“ sdělil mu krátce a stručně Vítek a zařadil se po jeho boku. „Řekni mi jen, kdo jsou ti ostatní muži a zda pojedou také s námi.“

„Muž, který ti předal listinu,“ ukázal na svou pravou stranu, „je Herbert, můj pobočník a písař v jedné osobě. Měl ti zprávu i přečíst, ale jak vidím, nebylo toho třeba.“

„Ano, ovládám toto umění. Dokonce v několika jazycích,“ přikývl Vítek jakoby mimoděk, aby si jeho protějšek nemyslel, že se nad něj povyšuje. Ale nemusel mít obavy, neb v této době se umění číst a psát nenosilo. Hodnotily se spíše jiné vlastnosti.

Také Konrád se nad tím nikterak nepozastavil a obraceje koně, ukázal na muže za sebou. „To je Mstiš, velitel lučištníků, které nám král přidělil na ochranu, a hlavně na prosazení pořádku tam, kam jedeme.“

„Lučištníků?“ zavrtěl Vítek udiveně hlavou a popojel, aby si muže lépe prohlédl.

Sjížděl pohledem z jednoho na druhého, až ukázal na toho posledního, stojícího až u hradní brány. „A co je tohle za lučištníka? Pokud vím, tak střílet umí leda tak šípem Amorovým. Jenže místo do srdce,“ dodal posmutněle, „trefí člověka leda tak do zadku.“

„Nemůžu přeci za to,“ prohodil roztahaně s drnčivou německou výslovností nařčený, „že je to to jediný, co z milenců ležících na sobě kouká. Ale zasáhnu vždycky přesně. Rovnou mezi půlky!“

„Pan Fridrich von Zweter,“ přispěchal Konrád s vysvětlením, „nás má doprovodit. I to je královo výslovné přání.“

„Chápu ho,“ pokýval Vítek hlavou a pozvedl oči k nebi. „Už to asi nemohl poslouchat.“

Odpovědi se však nedočkal, neb hradní paní sešla dolů, aby se s nimi osobně rozloučila.

Dvorně se jí uklonili a Vítek od ní obdržel vyšívaný šátek. Stejně jako když se museli loni odloučit poprvé. Usmál se za to na ni a ona sklopila zrak, aby nebyla vidět vlhkost deroucí se jí z očí ven. „Ať vás Bůh provází,“ zaševelila a ustoupila zpět na palácovou pavlač, kývaje na Fridricha, aby mu dala najevo, že o něm ví a je ráda, že jejího muže doprovází i on.

Vítek zdvihl ruku a dal znamení svému doprovodu. Starý Dětřich a strážní, Jura, Bořek a malý Jakub, již byli připraveni. Zařadili svá zvířata do průvodu a vyjeli pomalu z brány. I rytíř z Březnice roztančil nohy svého koně a jako poslední přejel padací most.

Hlasy hradní čeládky přející šťastnou cestu záhy dozněly a oni uháněli cvalem dolů k městečku. Aniž by se čímkoli zdržovali, jím projeli a přebrodivše řeku Mži, zamířili k východu.

Protože byl na konci tohoto průvodu, dohonil záhy grošovaného koně a srovnal s ním krok.

„Čemu vděčíme za tu čest, že sám božský pěvec má doprovázet naše kroky?“

Fridrich však nasadil kyselou tvář a odpověděl otázkou. „Ty to nevíš? Myslel jsem, že sis mě vyžádal.“

„S nikým jsem o tobě nemluvil,“ ujistil ho Vítek. „Byl jsem odveden od svatební tabule a poslán za jakýmsi úkolem, o němž nic nevím, s tím chlapem, co jede vpředu a jehož jsem na svatbu rozhodně nezval. Co řekli tobě?“

„Nic,“ pokrčil rameny prostě. „Vlastně si toho ani moc nepamatuju, neb potom, co jsem se prospal, mě jakási ženština usadila u stolu a napájela, jako bych nebyl člověk, ale bezedný hovado.“

„Myslíš jako žíznivý ho vola?“ ušklíbl se Vítek. „Konečně tě někdo správně odhadl.“

„No – tak bych to neřekl. S volem si mě spletli až poté, co mě ten Vítek z Hradce vytrhl z jejího obětí a pomocí svých zbrojných pacholků odvedl ke koním, že musím s tebou kamsi jet. Král to prý nařídil, ale doteď si nejsem jistý, zda to nebyl od toho parchanta z Hradce nějakej nejapnej žert.“

„Jestli žert, to nevím, ale že v tom má prsty, je mně jasný, jako že je slunce nade mnou. Ale proč? Proč si mu na té svatbě překážel i ty?“

„Proč se ptáš mě? Já to nevím. Není to nakonec v té listině, co ti dali?“

„Tu mohl psát kdokoli z královy blízkosti. Zarážející spíš je, že o tom nic nevěděl ani můj bratr Budislav a ten je přeci Václavův nejbližší rádce.“

„Bojím se,“ zatvářil se pěvec vážně, „že by mohlo jít o boj o moc mezi šlechtici. Vztahy mezi nimi jsou u dvora opravdu na ostří dýky. Co vůbec stálo v té listině? Přečetl sis ji pořádně?“

„To víš, že jo. Je to pověření k vypátrání viníka zločinů, co se na Zvíkově a v jeho okolí dějí.“

Přidržel teď přítelova koně a poněkud se tím vzdálili od ostatních. „Rozumíš?“ ztišil poněkud hlas. „Na Zvíkově a okolí! Co tím může myslet? Taková věc přeci spadá pod pravomoc purkrabího a tím je teď ten Konrád, co jede s náma. Proč bych já měl zasahovat do jeho pravomoci? Co se tam může dít, že to normální rychtáři, či soudci, nezvládají? A proč má na tom zájem samotný král?“

„A jak je to přímo formulováno?“ zeptal se Fridrich.

„Mám ho vypátrat a předat spravedlnosti k jeho rukám. Toť vše. Víc se asi dozvím až tam, od člověka, co řídí stavbu.“

„To je zvláštní, že vám rozdělil funkce. Konrád bude dohlížet a ty hledat viníky. Sám, aniž by ti jakkoli pomáhal. To se mi moc nelíbí.“

„Mně také ne. Vytáhli mě pomalu ze svatebního lože a dali úkol, o němž nic nevím. Navíc mi ten hajzlík z Hradce naznačil, že na něj nemám ani moc času.“

„Moc času na co?“

„Na to pátrání přeci. Král prý co nevidět přijede a chce mít ve věci již jasno. Sám mi to ostatně říkal, když mě tím pověřoval. Neřekl ale, o co konkrétně půjde.“

„No – tě bůh,“ ulevil si Fridrich. „O co by tam mohlo jít?“

Jeli zalesněnou krajinou, kterou jen řídce přetínala políčka malých dvorců, snažící se divočině vyrvat něco plodin, jež by je dokázaly uživit po celý rok.

Byli tomu rádi, neb slunce stoupající stále výš a výš nad jejich hlavy, je doslova spalovalo. Ledva se ocitli na nechráněném místě, potili se tak, že museli, co chvíli osušovat tváře rukávy košil, či holou dlaní, kterou otírali o své nohavice.