ZVĚROLÉKAŘKA

Sarah Larková

ZVĚROLÉKAŘKA

Odvážné cesty

IKAR

Sarah Lark

DIE TIERÄRZTIN

Mutige Wege

Copyright © 2023 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2024 by Zuzana Soukupová

Jacket design © by Johannes Wiebel/punchdesign, München

Jacket photo © by Ildiko Neer/Trevillion.com, shutterstock.com

Landkarte © by Kristin Osenau

ISBN 978-80-249-5422-6

Obsah

- RODIČE A DĚTI

- kapitola 1

- kapitola 2

- kapitola 3

- kapitola 4

- kapitola 5

- kapitola 6

- kapitola 7

- kapitola 8

- kapitola 9

- kapitola 10

- kapitola 11

- TOUHA PO ŠTĚSTÍ

- kapitola 1

- kapitola 2

- kapitola 3

- kapitola 4

- kapitola 5

- kapitola 6

- kapitola 7

- kapitola 8

- kapitola 9

- kapitola 10

- kapitola 11

- POČÁTKY ŽIVOTA

- kapitola 1

- kapitola 2

- kapitola 3

- kapitola 4

- kapitola 5

- kapitola 6

- kapitola 7

- kapitola 8

- kapitola 9

- kapitola 10

- kapitola 11

- kapitola 12

- CENA SVOBODY

- kapitola 1

- kapitola 2

- kapitola 3

- kapitola 4

- kapitola 5

- kapitola 6

- kapitola 7

- kapitola 8

- kapitola 9

- CESTA K POROZUMĚNÍ

- kapitola 1

- kapitola 2

- kapitola 3

- kapitola 4

- kapitola 5

- kapitola 6

- kapitola 7

- kapitola 8

- TOUHA PO ŠTĚSTÍ

- kapitola 1

- kapitola 2

- kapitola 3

- kapitola 4

- doslov

- velké díky!

RODIČE A DĚTI

Nový Zéland – Epona Station, Ellerslie

Austrálie – Perth

Amerika – Boston, Wisconsin

1955 – 1957

KAPITOLA 1

Mohlo to být jaro…

Nellie si pobrukovala melodii z Hammersteinova muzikálu, když odbočovala ze silnice vedoucí do městečka Onehunga nedaleko Aucklandu na příjezdovou cestu k Epona Station. Neměla sice moc dobrý hudební sluch, ale jejímu kříženci vlčáka Jamiemu, který ležel roztažený přes celé zadní sedadlo jejího terénního vozu, to bylo jedno. Hlavně že má jeho paní dobrou náladu. Nellie se těšila z paprsků slunce, které v okolním deštném lese proměňovaly lišejníky a kapradí v kouzelnou pohádkovou říši.

Ještě víc ale Nellie potěšil pohled na koně na louce za lesem, kde už vyrostla vysoká tráva. Některé klisny se tu popásaly se svými hříbátky. S prvními hřejivými slunečními dny je sem vypustili Gerstorfovi, majitelé hřebčince. Plnokrevné a teplokrevné klisny si tu požitkářsky pochutnávaly na čerstvé trávě, zatímco je jejich dlouhonohé děti zvědavě pozorovaly. Nellie se snažila rozeznat jednotlivé klisny – znala prakticky každého koně z Epona Station – a uhodnout otce těch překrásných hříbat. Na cestu nemusela dávat moc pozor. Znala ji víc než dobře, projížděla ji nespočetněkrát v době, kdy tu po přistěhování na Nový Zéland bydlela a pracovala ve veterinární ordinaci v New Lynnu. Teď ale žije v Ellerslie ve vile nedaleko dostihové dráhy, kterou řídí její muž Walter. Jako veterinářka se stará především o dostihové koně a do Epona Station jezdí jen na návštěvu. April von Gerstorf se před pár lety provdala za mladého veterináře Alexe Rawlingse, takže o veterinární péči tu mají postaráno. Předešlého dne jí ale Alex zavolal a požádal o konzultaci, týkající se dvou koní z jejich hřebčince. Už se nemohla dočkat, až se zase uvidí se starými přáteli.

Když dojela ke statku, padl jí pohled na dobře udržovanou jízdárnu pro drezuru koní, kde právě Julius von Gerstorf trénoval mladou dívku a chlapce. Julius už nebyl nejmladší, ale stále se držel zpříma jako správný pruský důstojník, kterým kdysi býval. Prošel vojenskou jezdeckou školou v Hannoveru a své znalosti teď předával svým vnoučatům. Na hřbetě elegantní černé klisny rozpoznala Aprilinu půvabnou adoptivní dceru Henny, už skoro třináctiletou dívku, která si dlouhé černé vlasy spletla do copu. Rozevláté lokny se při drezuře netrpěly. Nellie sledovala Henny s láskou v očích – byla to její vnučka, biologické dítě dcery Grit, která se ovšem o koně a ježdění nikdy moc nezajímala.

Henny ukázkově seděla na mladé klisně Meloře vzpřímená, uvolněná a citlivě držela uzdu – byl na ni krásný pohled. Také jezdec, podobně starý jako vnučka, udělal na Nellie dojem. Už se dlouho nesetkali, ale i kdyby nevěděla, že je to vnuk Julia a Mii Gerstorfových Noah, musela by to uhodnout, tak nápadná byla jeho podoba s Juliem. Noah měl světlé vlasy jako Julius, i když tomu už hojně prokvetly šedinami, a jeho ostře řezané rysy tváře. Vyrostl ve vysokého silného mladíka a jezdil se samozřejmou lehkostí podobně jako Julius von Gerstorf a také Nelliin manžel, Walter von Prednitz. I on byl důstojník a sloužil v německém vojsku za první světové války.

Noah byl dítě Juliova a Miina syna Jonathana, který žil v Austrálii a byl docela jiný než jeho syn. V Noahově věku býval zasněný knihomol, který měl víc společného se svým dědečkem, vzdělaným komerčním radou a privátním bankéřem, než se svými prakticky zaměřenými rodiči. Julia to velmi trápilo, protože si přál, aby po něm Jonathan převzal vedení hřebčince, ale syn od koní utíkal, jak jen mohl. Dědictví po dědečkovi mu nakonec umožnilo odjet už v mládí do Austrálie, kde se stal podílníkem v bance svého prastrýce, a byl tam šťastný. Ze svazku se sestřenicí se jim narodili dva synové, z nichž ten starší, Ira, byl celý po otci, zatímco Noah nikdy nechtěl nic jiného než jezdit na koni. Po mnoha sporech s rodiči mu nakonec rodina dovolila, aby žil na Epona Station. Chodil na střední školu v Aucklandu a učil se jezdeckému umění, zatímco jeho starší bratr studoval na univerzitě.

Nellie zamávala Juliovi a jeho žákům, kteří si jí ale sotva všimli. Jejich přísný učitel od nich vyžadoval plné soustředění na vedení koně.

Pokračovala proto v jízdě kolem obytného domu ke stájím. Předpokládala, že tam najde April. Nemýlila se, April spolu se svým synkem čistila na úvazišti shetlandského poníka. Nicholasovi bylo teprve šest let, ale už pilně hřebelcoval svého ryzáka, a dokonce se mu snažil zvednout kopyto. Koníček, který nebyl o moc větší než její vlčák Jamie, poslušně držel. April ho při tom krmila mrkvičkou.

„Nellie!“ April, drobná štíhlá žena v jezdeckých kalhotách a vysokých botách, se rozzářila a objala ji. Vlčák Jamie na ni začal vesele vyskakovat, až ho Nellie musela okřiknout. April se k němu sklonila a podrbala ho za ušima. „Už jsme se dlouho neviděly, viď? Ale za chvíli začne dostihová sezona, pak budeme jezdit do Ellerslie častěji.“

Nellie přikývla a pozdravila se s Nicholasem. Klučina zdědil po April zrzavé vlasy a se svou rozčepýřenou hlavou vypadal jak rozpustilý skřítek. Rysy tváře měl ale spíš po svém otci Alexovi a jeho matce Wilhelmině, která bývala vyhlášená krasavice. Jednou z něho bude pohledný muž.

„Jde ti to výborně, je vidět, že se chceš pořádným koňákem!“ pochválila ho Nellie a s úsměvem sledovala, jak se Nicholas snaží rozčesat hustý poníkův ocas.

„On se opravdu snaží. Zdá se, že se geny opravdu dědí ob generaci, jak tvrdí maminka,“ souhlasila pyšně April a ukázala bradou směrem k jízdárně. „Ale my jsme spíš měli s našimi dětmi štěstí. Jestli ovšem člověk může mluvit o štěstí, když má potomek v hlavě jen koně. Někteří lidé by to asi viděli jinak… A co tvoji chlapci? Mají ještě vůbec čas posadit se do sedla?“

Nelliini synové Peter a Martin často jezdívali koně z Epona Station na různých turnajích. To ale bohužel skončilo, když začali studovat vysokou školu.

Nellie zavrtěla hlavou. „Už jen zřídkakdy. Peter se ponořil do studia inženýrství a Marty se chystá příští rok do Evropy. Já to chápu. Když studuje cizí jazyky, musí taky poznat země, kde se jimi mluví.“

April se usmála. „I v Evropě mají koně…“

„S těmi by si ale moc nepopovídal.“ Nellie se usmála. „Myslím, že ho budou víc zajímat tamní děvčata.“

„Já chci jezdit…,“ vmísil se jim Nicholas nespokojeně do hovoru. „Už jsme měli začít!“

April, která mu osedlala jeho malého valacha, jen pokrčila rameny. „Slyšíš ho. Chce svou hodinu jízdy. Nic není důležitější, i když je na to vlastně ještě moc malý. Chodíme na to malé cvičiště hned vedle drezury. Tam na něho táta může občas z dálky křiknout nějaký povel. To je pak strašně hrdý.“

Odvedla poníka k pískovému čtverci, kde se koně zahřívali před výcvikem. Jamie je následoval a lehl si na kraj cvičiště. Nellie ho pochválila a April psa pohladila po hlavě.

Zatímco April pomáhala svému synkovi do sedla, sledovala Nellie jezdce při drezuře. Julius právě kritizoval Henny za provedení jednoho cviku a dívka měla co dělat, aby se nerozplakala. Nellie to překvapilo. Henny nebývala taková citlivka.

April si té malé scénky také všimla. „Henny má v poslední době pořád slzy na krajíčku. A každou chvilku kvůli něčemu vybuchne. Maminka si myslí, že je to věkem…“

„A co si myslíš ty?“ zeptala se Nellie.

„Seď rovně, podpatky nízko, hlavu nahoru!“ komandovala April Nicholase, který se snažil o předpisový sed. Pak teprve odpověděla na Nelliinu otázku. „Myslím, že to má co dělat s Noahem. Je přesvědčená, že mu táta dává přednost.“

Nellie se zamračila. „Myslíš? Ale to se mu vůbec nepodobá. Na vás byl přece vždycky přísný, ale spravedlivý.“

Často přihlížela hodinám jízdy, které Julius dával April, jejímu nevlastnímu bratru Jonathanovi a Nelliiným synům.

„Mně se to taky nezdá,“ souhlasila s ní April. „Možná mu skutečně věnuje víc pozornosti, koneckonců ho trénuje teprve pár týdnů. Musí mu hodně věcí vysvětlovat, zatímco Henny cepuje od jejích sedmi nebo osmi let. Když udělá nějakou chybu, ačkoli při troše pozornosti by cvik zajela líp, tak ji pokárá…“

„Že by na Noaha žárlila?“ uvažovala Nellie.

April si povzdechla. „Henny si asi uvědomuje, že s Noahovým příjezdem se tu situace změnila. Už od dětství vždycky básnila o tom, že hřebčinec jednou zdědí a bude ho řídit. I Julius o ní často mluvil jako o své nástupkyni. Přirozeně v žertu. Je tu ještě Nicholas a první na řadě jsme my s Alexem. Než bude Henny dost velká, aby to tady mohla řídit, naskytne se jí ještě tisíc možností si to rozmyslet a třeba se vydat jinou cestou. Ovšem Noah, ten je Juliův potomek v přímé linii…“

April sice byla legitimní dítě Gerstorfových, ale její biologický otec byl anglický důstojník, který její matku za první světové války znásilnil. Dlouhou dobu to nehrálo roli, Jonathan, její nevlastní bratr, Julia spíš zklamal – ale Nellie chápala, že má teď velkou radost z vlastního vnuka, který se mu navíc hodně podobá a sdílí jeho vášeň pro koně.

„No a jaký vlastně je?“ zeptala se. „Tedy Noah…“

April právě chválila svého malého syna, jak už dokáže samostatně vodit poníka po cvičišti. „Je milý,“ obrátila se pak k Nellie, „dobře vychovaný, velmi zdvořilý, a především je strašně šťastný, že tu může být. Nezavdává Henny jedinou záminku k tomu, aby se na něho zlobila, ale ona s ním mluví tak otráveně, až je to urážlivé. Jenže se tak chová i ke všem ostatním, je prostě naštvaná na celý svět. Maminka má s tou začínající pubertou asi pravdu.“

„Neměla bych si s ní promluvit?“ navrhla Nellie. V tomto směru se chovala vždycky velmi opatrně, nechtěla, aby si April myslela, že jí chce mluvit do výchovy. Zpočátku, kdy ještě doufala, že si její dcera Grit přece jen k té malé vytvoří mateřský vztah, nebyla moc ráda, že se April stará o miminko s takovou láskou. Ona, stejně jako Aprilina matka Mia, měla pocit, že Grit mateřství příliš usnadňuje a brání jí tak, aby převzala za své dítě zodpovědnost. Jenže Grit o Henny nikdy neprojevila zájem, a když začala zase vystupovat jako koncertní pianistka a úspěšně pokračovala ve své kariéře, s úlevou přijala nabídku April a Alexe, že Henny adoptují. April ji samozřejmě ujistila, že může dítě kdykoli navštívit a být součástí jeho života, ale Grit se omezovala jen na posílání pohlednic, když si zrovna vzpomněla, že má dceru.

„To budu ráda,“ souhlasila April. „Možná že tebe poslechne. My tady na ni všichni působíme jak červený hadr na býka… Vůbec si nevzpomínám, že bych v jejím věku tak vyváděla.“

Nellie se neubránila úsměvu, protože měla třináctiletou April v dobré paměti. „Tak o tom bych ti mohla vyprávět. Ale asi se nejdřív půjdu podívat na ty koně, které mi Alex chtěl ukázat. Prý jde o dvojitou březost a nějaké neobvyklé zchromnutí.“ Po chvíli, kdy si Nicholas mohl ještě jednou vyzkoušet klus, April výcvik svého synka ukončila a šla Nellie oba pacienty ukázat. Prohlídka hezké klisny Elviry dopadla k úlevě obou žen dobře, Nellie nahmatala jen jedno hříbě. Dvojitá březost znamenala u koní vždycky velký problém. Ale příčinu kulhání mladého hřebce Eagla nedokázala odhalit. „Musíte ho přivézt na dostihovou dráhu, udělám mu tam rentgen.“

Rentgenový přístroj pro koně pořídila do veterinární ordinace na dostihové dráze teprve nedávno a byla na něj moc pyšná. Mobilní ten aparát ovšem nebyl.

Když se vracely od koňských pacientů, končil Julius svou hodinu jízdy. Něco ještě probíral s Noahem, zatímco Henny už odváděla svého koně do stáje.

„Že bych teď zkusila štěstí?“ usmála se Nellie, odložila brašnu do auta a vykročila za vnučkou. „Ani by mě nepřekvapilo, kdyby se jen někomu potřebovala vyplakat na rameni.“

A skutečně, vzápětí našla Henny, jak vzlyká ve stáji. Objímala krk svého koně a plakala Melory do hřívy. Klisna ještě měla na hřbetě sedlo, Henny se tedy rozplakala hned, jak zmizela Juliovi a Noahovi z očí. Její chlupatý stařičký voříšek Flokati, který na ni během tréninku trpělivě čekal vedle jízdárny, kňučel spolu s ní.

„Božíčku, Henny…,“ řekla soucitně Nellie a pohladila ji po vlasech. „To je ten svět opravdu tak zlý?“

Henny se otočila a na její uplakané tváři se objevil vzteklý výraz. „Svět ne, ale dědeček Julius! Ten je zlý, a moc! Pořád jen Noahu sem, Noahu tam, Noahu, Noahu! Nicholas už pro něj vůbec neexistuje a mě pořád jen kritizuje.“

Nellie se rozhodla, že to nebude komentovat, a jen nešťastnou dívku objala. Také jí neušlo, že si Julius Nicholase na cvičišti hned vedle jízdárny nevšímá, i když musí vědět, jak ten malý na jeho připomínky čeká. To může mít tisíc důvodů, nejspíš se hlavně soustředí na své dva žáky, usoudila.

„A máma mi pořád říká, že to tak není, ale já přece nelžu, já…“ Henny se znovu na Nelliině rameni rozvzlykala. „Věříš mi alespoň ty?“ zeptala se s nadějí v hlase.

„Já ti věřím, že nelžeš,“ ujistila ji Nellie. „Někdy se stane, že si člověk jen něco špatně vyloží. Noah je přece začátečník, takže se o něho dědeček musí starat o něco víc. Možná by neměl učit vás dva pohromadě.“

„Navíc Noah dostává vždycky lepšího koně. S Early Birdem bych určitě nedělala chyby, já…“

Early Bird byl skvěle vycvičený kůň, zatímco mladá Melora sama ještě potřebovala výcvik. Ale před půl rokem byla přece Henny hrdá, že Julius věří v její jezdecké umění a přidělil jí toho bujného koně…

Asi si to i ona uvědomila, protože zmlkla. Nellie k tomu obvinění nic neřekla a Henny najednou změnila téma.

„A jaká vlastně je, babičko Nellie? Myslím Grit, moje skutečná matka…“

„Tvoje biologická matka,“ opravila ji Nellie. „Je to mimořádná žena, velmi nadaná, odvážná a hezká. Ty se jí ale moc nepodobáš, jsi spíš po svém otci. No, vždyť jsi Grit viděla na fotografiích. Ale ona je úplně jiná než ty nebo já. Myslím, že bys u ní nebyla šťastnější než tady.“

„Jak to můžeš vědět?“ namítla Henny a konečně začala rozepínat řemeny sedla. „Protože nejezdí na koni? Mě už to taky přestává bavit…“

Nellie se musela zasmát. „Tím se ale těžko staneš muzikálnější, Henny. Vzpomínám si, jak ses jako malá vždycky rozeřvala, jakmile Grit začala hrát na klavír. A posloucháš snad ty nahrávky na deskách, které nám někdy posílá?“

Henny se kousla do rtu. Klasická hudba ji opravdu ani za mák nezajímala.

„Grit je víc jako její otec Philipp, můj první muž,“ pokračovala Nellie. Připadalo jí zvláštní, že tenhle rozhovor se svou vnučkou vede teprve teď. Vždycky předpokládala, že se Henny začne vyptávat na svou matku mnohem dřív. „Oba staví hudbu ve svém životě na první místo. On je houslista, ona pianistka a všechno ostatní je vedlejší…“

„Jako jsou u nás koně,“ poznamenala Henny.

Nellie se usmála. „Tak nějak. Koně, to je taky vášeň. Tu mám já společnou s babičkou Miou a dědečkem Juliem, s April a Alexem. A taky s Noahem a s tebou…“

Henny se znovu rozvzlykala. „A Noah teď dostane všechny, úplně všechny koně z Epona Station,“ naříkala. „Dědeček Julius ho má radši než mě a Nicholase. Protože on je jeho pravý vnuk… Nicholas je alespoň vnuk babičky Mii. Jen já… já nejsem nic…“

Nellie držela nešťastnou dívku v náručí, dokud se neuklidnila. Těžko pro ni mohla udělat víc, žádné konejšení by nepomohlo. A přitom byla Nellie přesvědčená, že Mia a Julius dívku milují stejně jako April s Alexem. Nikdy nedělali rozdíl mezi jejich adoptivní dcerou a vlastním synem. Ale Henny teď všechno viděla jen černě.

Nakonec to byla Melora, které se podařilo Henny znovu rozesmát. Klisna jí začala něžně dýchat do vlasů a pak vzala její cop do pysků a zatahala za něj, jako by chtěla Henny upozornit, že ona je tu také. I Jamie, který přiběhl do stáje za Nellie, do ní začal strkat čumákem. Henny ho pohladila, konečně odsedlala Meloru a dala jí jablíčko, které si kobylka za výcvik zasloužila.

Nellie políbila vnučku na čelo. „Ta zvířata dobře vědí, kdo jsi. A já to vím taky. Jen ty si to ještě někdy úplně neuvědomuješ. Ale to se změní, Henny. Jen tomu dej čas.“

KAPITOLA 2

Nellie rozhovor s vnučkou vězel v hlavě ještě večer, když odpočívala na pohovce se skleničkou červeného vína a s odborným veterinárním časopisem v ruce. Odložila ho, když slyšela přijít domů svého muže. Walter se vracel ze schůzky s trenéry dostihových koní a pak ještě jistě obešel stáje, aby zjistil, zda je všechno v pořádku. Když vstoupil do obývacího pokoje, všimla si, že má mokré vlasy – venku se zřejmě zase rozpršelo.

„Ty už jsi doma?“ zkonstatoval potěšeně. „Myslel jsem, že budeš ještě u Gerstorfových.“

Nellie se na něho usmála a pak mu vyprávěla o Henny.

Walter dívčí pubertální nálady nebral moc vážně – dost dlouho pracoval jako trenér jízdy, takže ho nic podobného nemohlo překvapit. „Třeba by měla uvažovat o tom, že by si vzala Noaha za muže. To by bylo skvělé spojení. Alespoň co se hřebčince týče,“ zasmál se.

Nellie se jen ušklíbla. „Jestli chceš zažít pořádný výbuch, tak jí to navrhni. Nemůže ho ani vystát. A jeho by to asi taky moc nenadchlo.“

Walter se svalil do křesla a napil se jejího vína. „Proč by se mu to nemělo líbit? Je přece krásná a chytrá, jen trochu nevyzrálá. A podle mě se podobá mnohem víc tobě než své matce. Kromě těch jejích tmavých vlasů. Až vyroste, bude z ní neodolatelná krasavice.“

„Tak ty si myslíš, že jsem neodolatelná?“ zeptala se Nellie polichoceně. „Už je mi přece přes šedesát! A Henny se spíš podobá svému otci, nebo ne?“

Na rozdíl od ní poznal Walter Leonida Fotakise osobně.

Vstal, posadil se k ní na pohovku a objal ji kolem ramen. „Pro mě jsi pořád nejkrásnější. A Henny… Ano, nejspíš z ní bude ten typ řecké bohyně. Ale nosánek…,“ cvrnkl Nellie do jejího pihovatého nosu, „ten má rozhodně po tobě. A hezké světlehnědé oči. Leonidas je měl tmavé. Po Grietje a Philippovi má jen vlnité vlasy, ale já dávám přednost rezatým a rovným.“ Pohladil Nellie po hlavě. Byla ostříhaná nakrátko, a aby si udržela zrzavý tón vlasů, musela si je už barvit.

Nellie se zasmála. „Ty seš ale lichotník, Waltře von Prednitz! I když se to dobře poslouchá… Ale zpátky k Henny. Říkala jsem ti, že se mě začala vyptávat na Grietje?“ Nellie a Walter byli jediní, kteří pro dceru z jejího prvního manželství s Philippem de Grootem stále používali jméno Grietje, což byla zdrobnělina jména Margarete, které dostala po své babičce. Od doby, kdy se odstěhovala s otcem do Ameriky, vyžadovala, aby jí všichni říkali Grit. „Henny se nikdy předtím na svou matku nezeptala. A já hloupá jsem jí musela hned vykládat, že po ní nezdědila hudební sluch, právě když mi plakala na rameni, že je k ničemu.“

„To bylo lepší, než kdyby se začala učit hrát na klavír. Přinejmenším pro uši Julia a Mii. April je naštěstí stejně nemuzikální jako Henny. A Alex… ten si to Gritino brnkání na klavír užil ažaž.“

Nellie na něho vrhla káravý pohled. „Grit je světově proslulá koncertní pianistka. Ona nebrnká…“

Přitom během těch měsíců, které Grit naposled strávila na Novém Zélandu, trpěla stejně jako Walter, když musela celé hodiny poslouchat její cvičení na klavír. A Alexovu lásku k ní bezbřehá ctižádost její dcery úplně zničila. K radosti celé rodiny se pak Alex sblížil s April. Walter se proto ani nenamáhal s odpovědí, jen se zašklebil.

„Však ona se zase uklidní,“ uzavřel diskuzi o nešťastné vnučce. „A Noah je milý kluk. Neřekl bych, že ji nějak záměrně provokuje, právě naopak. Jen si vzpomeň, v tomhle věku byli April a Alex na sebe jako pes a kočka. To se poddá. A co takhle večeře? Nebo si mám taky nalít víno a ještě ti vykládat, jak jsi krásná?“

Nellie se k němu přivinula a jeho polibky jí vyhnaly starost o Henny z hlavy. Sice už nebyli nejmladší, Walterovy vlasy pomalu šedivěly a od doby, kdy netrénoval koně, přibral pár kilo. Přestože měli za sebou i bouřlivé roky, bylo jejich manželství šťastné.

Nellie a Walter už hluboce spali, když kolem třetí ráno zazvonil telefon. Nellie měla stále ještě aparát na svém nočním stolku, i když v posledních letech ji v noci už jen zřídka volali k nemocným zvířatům. Když zrovna nešlo o koně ze stájí dostihové dráhy, řešil případy velkých zvířat v regionu Alex a malá zvířata ošetřovala Nelliina bývalá kolegyně Justynka, která převzala její ordinaci v New Lynnu.

Nellie se zavřenýma očima tápala rukou po sluchátku, zvedla ho a zamumlala: „Prosím?“ Na to se ozval jasný a věcný hlas spojovatelky: „Máte tu mezinárodní hovor. Možná ho budete muset doplatit. Chcete ho přijmout?“

Mezinárodní hovor? Její údiv vystřídaly obavy. Přátelé Maria a Bernhard žijí v Austrálii a Grit se svým otcem jsou s bostonskými filharmoniky na turné po Evropě. Telefonát v tuhle noční hodinu nemůže znamenat nic dobrého.

„Ano, samozřejmě, spojte mě!“ vyhrkla netrpělivě a vzápětí slyšela, jak na druhém konci drátu někdo pláče.

„Mami…“ Nellie se okamžitě posadila, když mezi vzlyky rozpoznala hlas Grit. „Mami…“ Grit se zoufale rozplakala naplno, zdálo se, že ze sebe nedokáže vypravit jediné slovo. Než se jí ale Nellie stačila zeptat, co se děje, zaslechla, jak dcera říká: „Mami… tatínek… tatínek je mrtvý…“

„Cože?“ Nellie ztuhla hrůzou. Philipp… Phipps, jak mu vždy říkala, byl jen o dva roky starší než ona. Jak mohl zemřít?

„My… my jsme zrovna zkoušeli… a on hrál své sólo…“ Grit ze sebe obtížně vyrážela jednotlivá slova a pořád znovu propukala v zoufalý pláč. „A pak…“ Zasténala.

„Co se stalo pak, Grietje?“naléhala Nellie. „Nějaká nehoda?“

„Ne, ne, on…“ Grit už ze sebe nedokázala vyrazit ani slovo.

„Paní De Grootová? Tady je Vincent…,“ uslyšela energický mužský hlas. „Nevím, jestli víte, kdo jsem…“

Phipps se o něm kdysi zmínil a Nellie si dokonce vybavila jeho tvář na fotografii. Grit jí často posílala snímky, na kterých byla s jinými hudebníky a přáteli. Vincent Langdon byl štíhlý mladík s trochu zasněným výrazem, sympatickou tváří a rovnými světlými vlasy. U bostonských symfoniků hrál na violoncello. Phipps si ho velmi cenil a nepřestával doufat, že by se do něho jeho dcera mohla zamilovat. Jenže Grit se nikdy nevzpamatovala z traumatu, které utrpěla kvůli smrti Leonida Fotakise, a děsila se představy, že by mohla znovu otěhotnět a musela se vzdát hudební kariéry, takže se necítila připravená na nový vztah. Phippsovi to dělalo velké starosti a často je v dopisech sdílel s Nellie.

„Paní von Prednitz,“ opravila ho bezděky a potvrdila jeho domněnku. „Já… Grit… možná byste mohl vy…“

Jen pomalu jí docházelo, že je Phipps opravdu mrtvý. Začínalo ji mrazit, ale odmítala tomu uvěřit, dokud neuslyší všechny okolnosti.

„Kde… kde teď vůbec jste?“ Ta nešťastná událost se musela odehrát někde v Evropě.

„V Paříži,“ informoval ji Vincent Langdon. „Měli jsme dnes večer hrát tady v Opeře, v jedenáct jsme měli zkoušku. A Philipp právě hrál své sólo, když najednou spustil ruku s houslemi, s nechápavým výrazem se rozhlédl a pak… se prostě zhroutil.“

Slyšela, že se Grit znovu hystericky rozplakala.

„Zhroutil se a umřel?“ zeptala se Nellie omráčeně.

„Ano, téměř okamžitě. Snažili jsme se ho oživit. Velmi rychle se dostavil lékař… Ale už se nedalo nic dělat. Doktor říkal, že to byl infarkt, nebo a…“

„… aneurysma,“ napověděla mu Nellie.

„Přesně tak,“ potvrdil Vincent. „On… netrpěl, povídal doktor. Něco takového jde… dost rychle.“

Nellie přikývla. „Ano,“ podotkla tiše. „A nedá se nic dělat…“

Do očí jí vstoupily slzy. Walter se už teď také posadil a snažil se z jejích slov uhodnout, co se děje.

Grit nedokázala zastavit pláč. Nellie si dovedla představit, jak ji Phippsova náhlá smrt zasáhla.

„Co bude dál? Co Grit…“

Vincent si odkašlal. „Dnešní večerní představení bylo zrušeno. Ale turné musí samozřejmě pokračovat… Philipp… domluvili jsme se, že by měl být převezen do Bostonu. Tam má přátele, své příznivce… Bude mít velkolepý pohřeb…“

Phippsův pohřeb Nellie moc nezajímal, hlavně chtěla vědět, jak je na tom její dcera. Po smrti Leonida ji trápily výčitky svědomí a reagovala tenkrát tím, že se úplně uzavřela do sebe. Celé měsíce s nikým nekomunikovala, ztratila zájem o všechno kolem, dokud se nevrátil Phipps z turné, který ji dokázal vytrhnout z deprese. Kdyby se to mělo nedej bože opakovat…

„Co bude s Grit?“ upřesnila svou otázku. „Myslím, že by měla přijet za mnou. Na pár týdnů si odpočinout a získat odstup…“

V pozadí slyšela zoufalý Gritin pláč, do kterého se vzápětí vmísil vzdorovitý výkřik: „Ne!“

„To jsem jí už také navrhoval, paní De Grootová,“ ujistil ji Vincent. Nellie už se nenamáhala ho opravit. „Dokonce jsem se chtěl uvolnit, abych ji mohl na Nový Zéland doprovodit. Ale ona to kategoricky odmítá, chce jen…“

„Tatínkovi by se nelíbilo, že jsem utekla,“ vzlykala v pozadí Grit. „Vždycky mi vysvětloval, že angažmá znamená závazek… a teď… kdybych vypadla i já…“

„Grit, každý by to přece pochopil…“

Nellie a Vincent řekli tu větu současně, aby ji uchlácholili, ale zdálo se, že se Grit vzpamatovala a zopakovala své rozhodnutí.

„Dokončím celé turné!“ slyšela Nellie dceřin hlas. „A pak se vrátím do Bostonu. Já… budu místo otce pokračovat v jeho díle, já…“ Znovu se rozplakala.

Nellie si povzdechla. „Dejte mi prosím ještě jednou dceru k telefonu, Vincente. Musí se ze všeho nejdřív uklidnit. Zítra to možná bude vidět jinak. Kde teď jste? Ještě v Opeře?“

Vincent jí vysvětlil, že doprovodil Grit do hotelu a volají z apartmá, které sdílela s otcem.

„Dobře. Můžete zůstat u ní? Teď by neměla být sama. A nenajdete tam někde v lékárničce valium? Nebo prášky na spaní? Při tom vašem neustálém přejíždění z jednoho časového pásma do druhého snad něco takového vozíte s sebou. Pokud to najdete, objednejte jí hodně oslazený čaj, rozpusťte v něm tabletu a dohlédněte, aby to vypila. Musí se uklidnit.“

Vincent ji ujistil, že s ní zůstane přes noc a postará se, aby se vyspala. Po chvíli hledání ohlásil Nellie, že prášky našel.

Nellie dceři šeptala do telefonu uklidňující slova, dokud Grit posléze neusnula.

Walter mezitím vstal z postele a přinesl Nellie také čaj. Vděčně se na něho podívala a chystala se ukončit hovor.

„Zítra si zase zavoláme, Vincente. Zatím vám moc děkuju.“

Walter se na ni podíval. „Phlipp?“ zeptal se.

Přikývla.

„To je mi líto,“ pronesl tiše.

„Mně je to taky moc líto,“ zašeptala Nellie a utřela si slzy z tváří. „Já… já jsem sice nikdy nebyla jeho opravdovou ženou, ale…“

Walter ji vzal do náruče. „Nellie, za to se vůbec nemusíš omlouvat. Já ti přece nemůžu mít za zlé, že ho oplakáváš… Vždyť byl otcem tvé dcery.“

„Především byl můj přítel,“ podotkla smutně. „Můj nejlepší přítel, jakého jsem kdy v životě měla. A jsem mu vděčná za všechno… Bez Phippse…“

Nellie se už v dětství rozhodla, že bude zvěrolékařka, jenže v té době to byl obor, který ženy nemohly studovat. Jen díky tomu, že jí Phipps dovolil, aby se podílela na jeho studiu veterinářství, mohla získat potřebné znalosti. Teprve mnohem později se jí podařilo tento obor dostudovat na německé univerzitě a získat doktorský titul.

„Já vím,“ ujistil ji Walter.

„Je to tak smutné…,“ vzlykala Nellie.

Teprve když se rozešli, si Philipp uvědomil, jak moc Nellie ve skutečnosti miluje. Od té doby si už další ženu do života nepustil. Kromě dcery Grit.

„Co si bez něho Grit počne?“ uvažoval Walter nahlas.

Neptal se na to Nellie, dobře věděl, že ona si tu otázku klade také. Jen tušil, že je nevyhnutelně čekají problémy.

Druhý den večer Nellie znovu mluvila po telefonu s Vincentem Langdonem. Časový rozdíl mezi Novým Zélandem a Paříží byl celých dvanáct hodin, takže pro Vincenta to bylo ráno druhého dne po Phippsově náhlém úmrtí. Informoval ji, že se Grit pořádně vyspala a právě teď se obléká. Sice pořád pláče a nechce nic jíst, ale trvá na tom, že půjde s ním, s dirigentem a překladatelem, kterého jim poskytla Národní pařížská opera, do pohřebního ústavu, aby dohodli další postup. Pak se chystá na zkoušku s orchestrem.

„Snad nechce večer vystupovat?“ vyhrkla Nellie ohromeně.

„Rozhodně,“ ujistil ji Vincent. „Mám o ni starost, stejně jako všichni ostatní. Ona je ale pevně rozhodnutá. A přirozeně to bude lákadlo pro publikum. Noviny jsou tu plné zpráv o Philippově náhlé smrti na pódiu. Jestliže Grit dneska vystoupí…“

„… a zhroutí se před publikem?“ skočila mu Nellie rozčileně do řeči. „Jak tohle můžete dopustit?“

„Je dospělá,“ povzdechl si Vincent jako vyplísněný žáček.

Nellie se mu hned omluvila. Mladý cellista za to jistě nemůže, Grit by ho určitě neposlechla. Ovšem dirigent by jí to vystoupení zakázat mohl, jenže ten už musel předchozího dne jeden koncert zrušit. Jistě se teď především snaží vyjít vstříc pořadatelům.

Nellie si rezignovaně povzdechla. „Tak mi potom zavolejte, jak to proběhlo,“ požádala ho. „Zůstaneme ve spojení.“

KAPITOLA 3

Vincent Langdon miloval Grit De Groot už celá léta. Fascinovala ho od první chvíle, kdy nastoupil do angažmá v Bostonu. Okouzlil ho její profesionální přístup, to naprosté oddání se hudbě, když seděla za klavírem, stejně jako její štíhlá, a přesto ženská postava, zvlněné světlé vlasy s nepatrným odleskem dorezava, jež bez ohledu na stávající módu nosila dlouhé, s pěšinkou uprostřed, prameny na spáncích si splétala a upevňovala na temeni hlavy. Rysy její tváře byly měkké a svým vzezřením připomínala madonu. Vincent byl schopen obdivovat Grit celé hodiny.

Několik dní se ani neodvažoval ji oslovit, ona už tenkrát byla hvězda, stejně jako její otec. Celý svět znal Philippa De Groota. Nakonec se ale dali do řeči o jeho violoncelle, které stejně jako Philippovy housle bylo mistrovským dílem proslulé houslařské rodiny Guarneri. Vincenta moc potěšilo, že oba De Grootovi neměli hvězdné manýry a chovali se k němu otevřeně a přátelsky.

Zprvu se dokonce zdálo, že by mohla Grit jeho náklonnost opětovat. Několikrát si s ním vyšla a také její otec jejich začínajícímu vztahu přál. Zval Vincenta k společnému muzicírování, živě se spolu bavili, všechno se slibně vyvíjelo, než se Vincent jednoho večera pokusil Grit políbit. Okamžitě se od něho odtáhla a zamumlala neurčitou omluvu. Od té doby jejich vztah citelně ochladl. Philipp De Groot se mu pokusil dceřino chování vysvětlit a vyprávěl mu o tom, co Grit zažila za války na Krétě.

Jako pianistka vystupovala v rámci kulturního programu pro vojáky a spřátelila se s řeckým hudebníkem Leonidem Fotakisem. Právě v den německé invaze na ostrov s ním byla na výletě v jeho zapadlé vesnici v horách a nemohla se vrátit k spojeneckým jednotkám, aby mohla být spolu s ostatními umělci evakuována. Teprve později si uvědomila, že ji tam Leonidas schválně zadržel. Argumentoval sice jejím bezpečím, které bude ve vesnici jistější než u Angličanů, ve skutečnosti však doufal, že se mu podaří získat její srdce. Grit ho sice nejdřív odmítala, ale pak se s ním zapojila do partyzánského boje. Po jednom těžkém střetnutí, kdy jim šlo o holý život, mu podlehla a vyspala se s ním. Té noci byla počata její dcera Helena, které dnes říkají Henny. Leonidas a jeho rodina předpokládali, že si ho vezme a zůstane ve vesnici. Když se Grit ale naskytla možnost utéct s anglickými vojáky, využila ji a opustila ho. Leonidas té noci zemřel při jedné diverzní akci. Grit si to kladla za vinu a upadla do těžké deprese.

Asi bude potřebovat ještě čas, aby se s tím vším vyrovnala, vysvětloval mu Philipp. Nevzdávejte se tak rychle, Vincente. Počkejte, až Grit sama udělá první krok.

Od té doby se Vincent držel zpátky a zaujal roli rodinného přítele. A skutečně se zdálo, že mu Grit stále víc důvěřuje – už se mu nevyhýbala jako po tom pokusu o polibek, znovu s ním chodila na vernisáže, koncerty a prohlídky měst, kde vystupovali. Vztah ovšem zůstával pouze platonický. Vincent trpělivě čekal, ale měl pocit, že jejich sblížení brání i nezvykle niterný vztah, který měla Grit se svým otcem. Mladá žena se od něho nedokázala odloučit.

I když přirozeně hluboce litoval Philippovy smrti, přece jen v ní viděl šanci, že by teď konečně mohl Grit získat. Uvědomoval si, že bude nesnadné zůstat přítelem, nikoli náhradou za otce. Vincent nestál o její závislost, chtěl lásku, takže se obrnil trpělivostí.

V prvních dnech po Philippově skonu se neustále obával, že se Grit zhroutí, protože se s vypětím všech sil snažila plnit všechny své koncertní závazky. Vystupovala, i když jí při tom často stékaly slzy po tvářích, a když se na konci klaněla, zvedala kytici květů nebo věnec, které orchestr každý večer kladl na prázdné místo prvního houslisty, a držela je před sebou jako štít. Ve všedních dnech se pohybovala jako v transu. Vincent ji musel nutit, aby se vůbec trochu najedla a napila, přičemž předstírala, že nevidí, jak každý večer míchá rozdrcený prášek do jejího šálku na dobrou noc, aby si aspoň ve spánku odpočinula.

Po koncertech v Paříži je ještě čekala zastávka na jejich evropském turné v Římě a Athénách. Vincent doufal, že Grit možná pobyt v Řecku pohne k tomu, aby mu pověděla o svých zážitcích z války, ale zdálo se, že vůbec nevnímá, kde právě jsou. Když zrovna nezkoušela nebo nevystupovala, zůstávala zavřená v hotelovém pokoji. Vincent se obával, aby to nevnímala jako dotěrnost, když zůstával nocovat v apartmá, které bylo objednané pro ni a jejího otce. Pořád měl ale strach nechat ji delší dobu samotnou.

Konečně turné skončilo a orchestr odletěl zpátky do Bostonu. Urna s Philippovým popelem tam už byla převezena. Koncertní agentura, která se o Philippa a Grit po léta starala, zajistila i uspořádání pohřební slavnosti. K Vincentovu překvapení se Grit aktivně zapojila do jejího plánování, sestavení hudebního programu a výběru pozvaných hostů. Jako by inscenovala jeho poslední vystoupení – Philippova hvězda měla ještě jednou jasně zazářit.

„Budete moct přijet?“ zeptal se Vincent při jednom z telefonátů Nellie. „Já… tedy… asi by to pro Grit hodně znamenalo.“

Ve skutečnosti si to nemyslel. V prvním návalu zoufalství hned po Philippově smrti Grit s matkou dvakrát mluvila, ale už při druhém telefonátu se zdálo, že se uzavírá do svého smutku. Na Nelliiny otázky odpovídala jen jednoslabičně. A teď už se o matce ani nezmínila.

Nellie to intuitivně vytušila. „Neposlala mi pozvání,“ namítla. „Ani mně, ani mé rodině. Obávám se, že by nás mohla považovat za vetřelce… Chce zůstat sama ve svém světě, až se s ním bude loučit…“

„Philipp by ale možná chtěl, aby ses s ním přijela rozloučit,“ usoudila Wilhelmina Rawlingsová. „Pro něho jsi byla důležitá.“

Začínala dostihová sezona a Nellie se sešla s majitelkou hřebčince dva týdny po Philippově smrti na závodišti ve VIP lóži. Wilhelmina spolu s Nellie organizovala za války záchrannou operaci pro Grit a také Wilhelminina syna Alexe, kteří uvízli na Krétě a byli prohlášeni za nezvěstné. Společnými silami se jim tenkrát podařilo oba najít a zachránit. Wilhelmina se tehdy seznámila s Phippsem a s jeho komplikovaným vztahem k Nellie.

Nellie si povzdechla. „Jenže to není jen tak, Willie. Nechci se dotknout Waltra a vůbec nestojím o to, aby se na mě vrhli novináři. O Philippově úmrtí se píše po celém světě, v každých významnějších novinách najdeš jeho nekrolog. Když se teď vynořím jako jeho vdova…“

„To bys asi zastínila Grit,“ poznamenala Willie.

Wilhelmina měla vždycky sklon k intrikám, výstupům a manipulacím – však si tak v životě nadělala dost nepřátel. Přesto s ní její muž Edward stále zůstával. Po letech, kdy jejich manželství bylo poznamenáno stálým bojem o moc a vzájemnou nevraživostí, se nakonec usmířili a našli cestu ke klidnému harmonickému vztahu.

Nellie se zamračila. „Co tím myslíš?“ zeptala se podrážděně.

„To, co říkám,“ prohlásila Willie bez okolků. „Tvá dcera se stylizuje do role jediné ženy, která stála po jeho boku. Chce být jeho dědičkou.“

„Otázky dědictví jsou vyřešené. Jeho majetek přechází na nadaci na podporu hudebně nadaných dětí. Grit zdědí jen dům v Bostonu a jeho housle. Předpokládám, že mají hodnotu několika milionů liber. Kromě toho si vydělává sama dost peněz.“

„Existuje taky něco takového jako umělecký odkaz,“ trvala Willie na svém. „Právo jeho výkladu. Rozhodovat o tom, co se má svět o Philippu De Grootovi dovědět, jaké vzpomínky s ním mají být spojené. To všechno teď určuje tvá dcera Grit. Asi by ji nepotěšilo, kdybys při pohřbu stála vedle ní. Mohla bys někomu vyprávět své vzpomínky na něho…“

„Nemůžu o něm říct nic špatného,“ odsekla Nellie dost nerudně.

Wilhelmina jen pokrčila rameny. „Tak se tam vydej. Ale říkám ti rovnou, budeš stát s Vincentem Langdonem někde v poslední řadě smutečních hostů.“

Nellie nakonec do Bostonu neodletěla, ale alespoň objednala velkou smuteční kytici s nápisem na stuze: S přátelstvím, láskou a vděčností – Cornelia.

Doufala, že takový nápis nevzbudí pozornost tisku. Dopadlo to dobře, zprávám o pohřbu dominovaly fotografie Grit, jak stojí sama nad hrobem s Philippovými houslemi v ruce. A přesně jak Willie předpověděla, nestrpěla za sebou ani Vincenta Langdona.

KAPITOLA 4

Daphne Lembergerová seděla ve vlaku ze Sydney do Perthu a bylo jí dost mizerně. Přitom měla dobrý důvod k veselé náladě. Vždyť před pár dny dostala diplom doktorky veterinárního lékařství. Protože jeden z vedoucích její diplomové práce učil na univerzitě v Sydney, složila tam i ústní zkoušky. Navíc se mohla setkat s dvěma muži, kteří pro ni – kromě otce – byli nejdůležitější na světě. Jenže mezi jejím bratrem, dvojčetem Davidem, a přítelem Stephenem Pentecostem panovalo takové napětí, že už nevěděla, na jaké téma by měla stočit hovor. Nejdřív nadšeně Davidovi vyložila své plány do budoucna. Ráda by spolu se Stephenem odjela do Spojených států a pracovala tam v laboratoři proslulého Harryho Harlowa, předního odborníka na primáty.

„Laboratoř vybudovali speciálně pro Harlowův projekt. Je to vzrušující, když si představíš, že se tam budeme moct podílet na výzkumu,“ vykládala mu nadšeně.

„To jsi vystudovala zvěrolékařství, abys teď trávila opice a pitvala je?“ zeptal se pobouřeně David.

Daphne stejně jako on a jejich rodiče zvířata milovala a vytvořila si k nim mimořádný vztah. I otec Bernhard a matka Maria byli veterináři. Vedli zoologickou zahradu v Perthu, kde Daphne vystudovala.

Musela se zasmát jeho naivní představě. „Ovšemže ne! Tam se nedělají pokusy na zvířatech pro lékařské účely. Jde o psychologii, výzkum chování. Harlow pracuje s makaky a testuje jejich schopnosti učit se a rozvíjet paměť. Vždyť víš, že primáti jsou moje nejmilovanější zvířata!“

Daphne se dlouho nemohla rozhodnout, na co se ve svém studiu zaměřit. Na jedné straně by se ráda stala veterinářkou a pracovala v ZOO jako její matka, na druhé ji velmi zajímal vývoj člověka, především společné znaky lidí a zvířat, stejně jako jejich odlišnosti. Lákala ji antropologie, a proto se nakonec rozhodla, že oba obory zkombinuje. Svou doktorskou práci napsala na téma stavby mozku různých primátů a šokovala své profesory tím, že do srovnávací studie zahrnula i člověka. Velký důraz kladla na vyvrácení zakořeněné pověry, že větší mozek znamená také větší výkonnost. Během této práce navštěvovala přednášky z oblasti antropologie, kde na sebe upozornila hlubokým zájmem o předmět a svou inteligencí. Nakonec jí bylo nabídnuto místo pomocné vědecké síly jednoho známého antropologa, který zkoumal mozky různých předchůdců člověka. Ve své studii pak rozpracovala některé pozoruhodné teze o významu různých částí mozku a úspěšně ji obhájila před komisí složenou z profesorů veterinárního lékařství a antropologie. Jednohlasně jí bylo uděleno hodnocení summa cum laude, na což byla velmi pyšná.

„A k čemu profesor Harlow potřebuje zvěrolékařku?“ nechápal David. Překvapilo ho, když viděl, že se po té otázce Daphne zatvářila rozpačitě.

„Bude u něho promovat Stephen a já… no prostě chci být s ním. Napsala jsem si žádost a profesor Harlow mi nabídl místo asistentky v laboratoři.“

„Cože ti nabídl?“ David zvýšil hlas. Bratr byl vyrovnaný, klidný člověk, zdaleka ne tak živý a energický jako jeho sestra, ale tohle ho rozčílilo. „Daphne, na to máš přece příliš vysokou kvalifikaci! To je práce pro ošetřovatelku zvířat.“

Daphne sklopila oči a pohrávala si s kabelkou. „To ano, ale já mám zvířata ráda. A chtěla bych tam být se Stephenem.“

„Vždyť Daphne doteď pracovala jako pomocná síla,“ poznamenal Stephen, který se zatím hovoru neúčastnil. „Na antropologii. Tak jsme se seznámili.“

Daphne se na něho usmála. „Stephen jde podobnou cestou jako já,“ objasnila bratrovi. „Původním vzděláním je biolog a antropologii si zvolil jako nástavbový obor. A teď chce ty dva obory spojit ve své doktorské práci.“

David přikývl a poznamenal: „To je hezké. Pro něho. A jistě i zajímavé. Ale ty jsi zvěrolékařka s doktorským titulem. Vůbec nechápu, jak ti mohl Harlow nabídnout tak podřadné místo.“

Daphne si odhodila tmavé vlasy z tváře. „Nech toho, Davide, já tu práci chtěla. Už se na ty opičky moc těším…“

Davidovi neuniklo, jak se jí vždycky rozzáří oči, kdykoli se podívá na Stephena. Pochopil, že se jeho sestra spíš těší na spolupráci a jistě také na život se svým přítelem. Zatím se nikdy nezmínila o svatbě, ale bylo výmluvné, že s sebou vzala Pentecosta na letní slavnost v zoologické zahradě v Perthu, aby ho představila rodičům. David se snažil pochopit, čím Stephen jeho sestru tak upoutal, ale nemohl na to přijít. Ten mladík byl bezpochyby hezký. Působil sportovním dojmem, jeho tvář měla ostře řezané mužné rysy, a navíc byl dost vnímavý na to, aby uměl mluvit se ženami. Světlé vlasy měl zastřižené do módního účesu a také oblečení nosil podle poslední pánské módy. Na slavnost si na sebe vzal světlý letní oblek a s ním sladěný klobouk. Na tváři měl stálý lehký úsměv, jako by svět a lidi kolem sebe nebral moc vážně.

„Čím se vlastně zabýváte vy?“ zeptal se teď vyzývavě bratra své přítelkyně.

David jen neochotně změnil téma. „Já jsem zahradní a krajinářský architekt. Studia jsem už ukončil, ale rád bych ještě absolvoval několik stáží, než se osamostatním. Chci se specializovat na tvorbu zoologických zahrad. Představuju si otevřené, prostorné výběhy, kde by se zvířata cítila dobře, a návštěvníci by měli pocit, že se procházejí mezi nimi…“

„… aby se takříkajíc podívali tygrovi z očí do očí?“ zažertoval Stephen. „Jak byste to chtěl zařídit?“

David se nezasmál. Byl to vždycky vážný mladík, podobal se spíš matce než Daphne, svému živému a veselému dvojčeti. Ale jinak s ní měl hodně společného. Nejen tmavé vlasy, ale i vlídné modré oči a úzký srdcovitý obličej. Navíc oba mysleli podobným způsobem. Bavilo je sice tu a tam se hašteřit, ale zásadní názorové rozpory „DaDa“, jak jim láskyplně říkali rodiče, měli mezi sebou jen málokdy.

Také teď dala Daphne najevo, jak si práce svého bratra cení. „Vytvoří se například vodní příkopy místo plotů,“ snažila se vysvětlit Stephenovi. „Tygři neumějí plavat, stejně jako opice.“

„Přesně tak, primáty je možné držet na umělých ostrovech,“ doplnil ji David. „Pak se necítí jako ve vězení. Pohled na šimpanze za mřížemi je opravdu smutný…“

Stephen se blahosklonně usmál. „Vidím, že máte sklon k antropomorfismu. A to jsem si myslel, že mu podléhají spíš ženy.“ Vrhl na Daphne něžný pohled.

„Stephena učili, že zvířata nemyslí ani necítí,“ poznamenala Daphne. „Behaviorismus… Tuhle teorii zastávají Thorndike a Watson a teď taky Skinner. Podle nich každé chování vyvolávají podněty a reakce na ně, city nehrají roli. Přepokládají, že zvířata žádné nemají. Naše Kali a Lakšmí by ho rychle přesvědčily o opaku…“ Při vzpomínce na milované slonice se jí oči rozzářily stejně, jako když se předtím dívala na Stephena.

„Můžete se seznámit i s mými tygry,“ doplnil ji David. I on teď nasadil uštěpačný tón. „A s mými kočkami. Setkat se tváří v tvář s tygry byste asi nechtěl.“

„David v mládí cvičil drezuru koček,“ dodala na vysvětlenou Daphne. „A já jsem vystupovala se slony jako indická princezna. Naši rodiče nějakou dobu pracovali jako veterináři u cirkusu, než převzali vedení zoologické zahrady v Perthu. Naše matka se specializuje na exotická zvířata. Dokáže se do nich vcítit. My tedy považujeme za naprosto normální fakt, že zvířata myslí a cítí.“

Stephen se pokusil o poněkud zdvořilejší úsměv. „Není pochyb o tom, že se zvířata dají vycvičit. Za pomoci krmení nebo bitím, stimulem a reakcí. Nakonec jde vždycky o to samé. Ale opravdu rád se podívám na tvé slony, Daphne, a taky na vaše tygry, Davide, pokud ovšem nebudou moc hladoví. Na podnět ‚hlad‘ totiž klidně může nastat reakce ‚přeskočit vodní příkop‘.“

David si všiml, že je ten rozhovor jeho sestře trapný, a tak radši změnil téma. U něho Stephen Pentecost příliš nezabodoval – a domníval se, že rodiče také nebudou Daphniinou volbou nadšení.

Bernhard Lemberger vyzvedl své děti a Stephena na nádraží. Měl na sobě dost neformální oblečení, džíny a rozepnutou košili, ostatně si jen odskočil z práce v zoologické zahradě a nechtěl se převlékat. Do letní slavnosti zbýval už jen jeden den a práce měl víc než dost. Vždycky byl ochotný přiložit ruku k dílu. Měl na starosti obchodní stránku provozu ZOO, organizoval i propagační akce, jako byly dny otevřených dveří. Dělal to s chutí, měl rád jak zvířata, tak lidi a u zaměstnanců byl velmi oblíbený.

Maria, jeho žena, naopak s lidmi jednat neuměla. Byla sice velmi inteligentní, ale dělalo jí potíže vcítit se do pocitů jiných lidí, pochopit proč a jak se tváří nebo co říkají mezi řádky. Metafory jí byly cizí stejně jako ironie. Ve vztahu ke zvířatům naopak jako by měla šestý smysl. Ať už to byl jedovatý had nebo himálajský medvěd, vždycky se snažila poznat, co si zvíře myslí nebo cítí. Její přítelkyně Nellie jí kdysi v žertu navrhla, aby to vyzkoušela i u mužů, že by jí to jako ženě mnohé usnadnilo, kdyby dokázala číst jejich myšlenky a pocity. Ovšem „dotýkat se“, jak Maria svou schopnost označovala, lidí bylo pro ni příliš namáhavé a únavné. Lidé myslí moc hlasitě, říkávala a vysvětlovala tím, proč je nerada s mnoha lidmi v jednom prostoru. Do její ložnice mohlo vstoupit jen pár jí nejbližších osob. Také se nerada lidí tělesně dotýkala. Naopak Bernhard s tím neměl nejmenší problém. Hned dvojčata objal na uvítanou a smál se od ucha k uchu. Jeho vlnité světlé vlasy už potřebovaly zkrátit. Při všem tom shonu s přípravou slavnosti mu asi na holiče nezbýval čas.

Stephen to setkání sledoval trochu překvapeně. Daphne otcovo objetí přijala samozřejmě, David spíš trochu neobratně.

„Tati, můžu ti představit Stephena Pentecosta?“ zeptala se Daphne po uvítání trochu formálně. „To je můj přítel. Budeme spolu pracovat v Americe.“

Bernhardovou tváří se mihl náznak nevole při zmínce Ameriky.

„V té výzkumné laboratoři, viď?“ zeptal se přesto přátelsky a podal Stephenovi ruku. „Profesor Harlow má skvělou pověst, jen jsme si s mou ženou kladli otázku, nač potřebuje zvěrolékařku. Ale o tom si můžeme promluvit později. Teď musíme vyrazit, Stephene, čekají mě v ZOO, dokončujeme přípravy programu. Daphne, nemohla bys přesvědčit Kali a Lakšmí, aby povozily děti po zahradě? Jejich ošetřovatel to s nimi tak neumí. Vaše matka říká, že ho slonice neberou vážně.“

Daphne se pobaveně zasmála. „Ale jistě, tati! Kdybys to řekl dřív, mohla jsem si vzít s sebou sárí. Jak se sluší a patří na indickou princeznu…“

„… ty ovšem nenosí tak krátké účesy,“ poškádlil ji Bernhard a ukázal na její trochu extravagantní sestřih. „Ale moc ti sluší, holčičko. Nemusíš se za nikoho převlékat, i tak budeš neodolatelná.“

Mrkl na Stephena, který se tvářil trochu zaraženě. Bylo znát, že mu rodina jeho přítelkyně připadá trochu zvláštní. Ten dojem v něm zesílil, když uviděl starý Land Rover s nápisem ZOO PERTH, jímž pro ně Bernhard přijel. V nákladovém prostoru byly navršené přepravní klece pro zvířata, ale také girlandy na slavnost, a uvnitř to hodně páchlo. Auto zjevně sloužilo i k převozu zvířat.

„A jinak jsou všichni v pořádku?“ zajímal se David. „Co Sally…“

„Je stále ještě březí, ale brzy přivede na svět krásného tygříka.“ Bernhard se usmál. „Nebo možná dva. Tvé kočky ovšem Maria vykastrovala. I když jsou moc milé, nemohli jsme dopustit hrozící záplavu koťat. Ostatně od rána pobíhají kolem domu, jako by tušily, že přijedeš.“

KAPITOLA 5

Lembergerovi obývali reprezentativní, i když nevelký dům, který stál přímo v zoologické zahradě. Byl vybudován pro zakladatele zahrady a pyšnil se šarmem viktoriánského stylu. Bernhard zaparkoval před vchodem a chystal se je jen vysadit a pokračovat dál, aby se věnoval svým povinnostem.

Daphne si ale jejich příjezd představovala jinak. Zatímco David vystoupil, aby se hned pozdravil se zrzavou a černou kočkou, které tady na něho zjevně čekaly, Daphne se nemohla dočkat, až si s otcem prohlédne zoologickou zahradu.

Ale Bernhard se na ni pochybovačně zahleděl. „To tedy nevím, děvče. Myslíš, že jsi na to správně oblečená?“ Daphne měla na sobě světlé lněné kalhoty a pestrou letní blůzu. Na cestu se Stephenem si na sebe očividně vzala to nejlepší, co měla, zatímco David se spokojil s džínami a sepranou košilí, což bylo přesně to oblečení, v němž si klidně mohl sednout na schody před vchodem a mazlit se s kočkami. Už se k nim přidaly další dvě černobílé, všechny předly a láskyplně se mu otíraly o nohy.

„Dohromady jich má šest,“ prozradila Daphne svému příteli a pak se bezstarostně obrátila na otce. „V pavilonu slonů se určitě najde nějaký overal. Nebo i dva…,“ upřesnila při pohledu na Stephenův světlý oblek. „Pojedeš přece s námi, ne?“

„Rozhodněte se rychle!“ naléhal Bernhard. „Maminka je taky někde v ZOO. Když pojedete s námi, Stephene, tak se můžete hned seznámit i s mou ženou.“

Na to samozřejmě nemohl říct ne. Zůstal tedy sedět vedle Daphne a nechal se provézt zahradou. Teď na začátku jara byla nádherná a dokonale upravená – výběhy se rozkládaly v parku, který se podobal botanické zahradě.

„Už jsme tady leccos přestavěli,“ vysvětloval Bernhard, „řídili jsme se Davidovými radami. Už odmala hltal knížky o uspořádání zoologických zahrad. Carl Hagenbeck vybudoval v Hamburku zahradu, která by měla být vzorem správného chovu exotických zvířat. Podívejte, tamhle je náš ostrov opic.“

Ukázal na pozemek obklopený vodním příkopem, na jehož umělých skalách se proháněla skupina paviánů. Měli tam vytvořené i jeskyně, kde se mohli schovat. Na ostrůvku rostly keře a stromy, po kterých s chutí šplhali a skákali z větve na větev.

„Nepracoval Harlow taky s paviány?“ zeptala se Daphne svého přítele.

Stephen přikývl. „Ano, ve své první laboratoři, v třicátých letech. Tehdy využívali jakékoli opice, které byly k mání. Ukázalo se, že paviáni jsou k výzkumu nepoužitelní. Většinou byli fixovaní na své ošetřovatele a s vědci odmítali spolupracovat. Navíc se zdálo, že jejich kognitivní schopnosti jsou dost omezené….“

Bernhard se zamračil. „Skutečně? Tedy nám připadají dost prohnaní. Pořád ošetřovatelům něco kradou a vracejí to jen výměnou za banány. Taky jejich rodinný život je dost složitý. Můžeme je tady docela dobře sledovat. Ovšem dovedou být i dost agresivní, když je něco rozčílí. V Africe jsou považováni za nebezpečné útočníky, kteří se vloupávají do domů nebo přepadávají lidi, aby jim ukradli jídlo. Hloupí rozhodně nejsou!“

Stephen se trochu nadřazeně usmál. „Bohužel to, co běžnému pozorovateli připadá jako inteligence, se hodně liší od toho, co se dá prokázat v laboratorních podmínkách. Člověk má sklon projektovat do chování zvířat vlastní pocity a motivace…“

„A jak se mají šimpanzi?“ přerušila ho Daphne dřív, než se k tomu Bernhard mohl vyjádřit. „Už je to lepší?“

Bernhard zavrtěl hlavou. „Moc ne. Sice se trochu osmělili a zdá se, že už mají své ošetřovatele rádi, takže před nimi neprchají, ale návštěvníků se pořád bojí…“

„Tobyho a Eddyho jsme zachránili z cirkusu,“ obrátila se Daphne k příteli. „Byli naprosto šílení. Jejich krotitel je nutil vystupovat v lidských šatech, dělat kotouly a jezdit na kole… Máme je tu už docela dlouho, ale pořád lidem nedůvěřují. Nemůžeme k nim pustit návštěvníky moc blízko, jinak se namačkají do nejzazšího rohu, obejmou se a naříkají. David hloubá nad nějakým zařízením, které by návštěvníkům umožnilo je pozorovat, aniž by je opice viděly. To by mohlo být docela vzrušující, zvlášť pro děti, kdyby se mohly vplížit do jejich blízkosti a být tiše, aby opice nerušily.“

„Je vidět, že v zahradě… tedy… berete velký ohled na domnělý stav zvířat,“ poznamenal Stephen. „Pochopte mě správně, uplatňujete tady jistě zajímavý přístup, ale všeobecné vědecké mínění je takové, že chování zvířat určují instinkty, stejně jako hlad, žízeň, bolest, sexuální pud…“

Bernhard se na něho nevzrušeně podíval. „Je to snad u lidí jinak? V americké Deklaraci nezávislosti je dokonce zapsána snaha o osobní štěstí jako jedno ze základních lidských práv. Vede nás touha po štěstí. A to samo o sobě říká, že chceme všestranně uspokojovat své základní potřeby.“

„Myslíte, že přirozené reakce na vnější a vnitřní stimuly jsou snahou o štěstí?“ zeptal se Stephen udiveně. „Ale zvíře nemůže… zvířata nemyslí a necítí. A určitě nemají vůli…“

„Kali! Lakšmí!“ vykřikla Daphne. Bernhard právě zastavil u velkého výběhu obehnaného zdí. Daphne okamžitě vyskočila z auta. Na její zavolání se z druhého konce výběhu dali do pohybu dva tlustokožci, jako by byli dobře vycvičení pejsci. Se zdviženými ocasy a choboty klusali k Daphne. Jeden z nich ze sebe vyrazil ohlušující zatroubení. Před zdí zůstaly slonice stát, podívaly se nejdřív na Daphne, pak na sebe a vydávaly nešťastné zvuky. „Hned jsem u vás,“ uklidňovala je Daphne. „Jen se musím rychle převléknout…,“ a už běžela podél zdi Domu slonů následována tlustokožci, kteří tak jako ona vešli do pavilonu. Za pár minut už byly zase zpátky – Daphne v příliš velkém overalu v barvách ZOO a slonice radostně tančící kolem ní se zdviženými ocasy. Jen vyběhly ven, jedna ze slonic ovinula chobotem dívku kolem boků a posadila si ji na záda. Daphne se na ní projela a pak ji nasměrovala k Stephenovi, Bernhardovi a jejich autu. „To je Kali,“ představila slonici. „A tohle Lakšmí.“ Druhá slonice vypadala nespokojeně, zjevně se jí nelíbilo, že její přítelkyně se zmocnila Daphne dřív než ona. Natáhla k ní alespoň chobot a setrvala tak v něžném objetí. Daphne úplně zářila štěstím, hladila a drbala obě zvířata. „Tak co tomu říkáš?“ zeptala se Stephena vyzývavě. „Mají radost nebo ne?“

„Bezpochyby na tebe reagují,“ přiznal. „To znamená, že pro ně představuješ podnět. „Pravděpodobně hlad…“

„Ony maso nejedí,“ poznamenal Bernhard pobaveně.

Stephen se ušklíbl. „Ale Daphne je jistě často krmila. Stejně jako ošetřovatel, kterého cítí z jeho overalu. Což vyvolává zesílenou a velmi imponující reakci.“

„Ale ony mě půl roku neviděly,“ upozornila ho Daphne.

„No, to jen dokazuje, že v jádru je ta průpovídka o sloní paměti pravdivá,“ podotkl Stephen. „Byl by to zajímavý výzkumný projekt. Harlow teď zkoumá paměťové schopnosti makaků. Určitě se na těch pokusech budeme podílet. Výzkum slonů by byl pravděpodobně obtížnější…“

„Jenže Kali a Lakšmí nejsou vhodné výzkumné objekty,“ ozval se za nimi ženský hlas. „Nemohou být reprezentativním vzorkem sloní populace, jejich komplexní interakce s lidmi, pozitivní i negativní zkušenosti, to vše nepochybně ovlivnilo jejich psychický a intelektuální vývoj. Bylo by možné nanejvýš uveřejnit případovou studii, která by ovšem zřejmě vzhledem k momentálně převažujícímu směřování výzkumu chování zvířat narazila na zpochybňující postoj než na akceptaci. Výzkum jejich chování by bylo třeba začít pozorováním svobodně žijících slonů…“

„Mami! Postav mě dolů, Kali, tady na zeď…“

Daphne nadšeně vítala matku, která asi zaslechla troubení slonice, a ať už byla kdekoli, přišla dceru pozdravit. Což ovšem neznamenalo, že by skončila se svou přednáškou.

„… přičemž já osobně shledávám pozoruhodnou matriarchální strukturu jejich vztahů, stejně jako významné paměťové výkony, které byly pozorovány i u afrických slonů. Jejich bohatý citový život…“

„Mami!“ Daphne se mezitím povedlo dostat se ze hřbetu Kali na zeď a odtud pak odvážným seskokem s výkřikem „Chyť mě, Stephene!“ dolů na zem.

Bernhard si všiml, že Stephen s údivem sleduje, že Daphne jeho ženu neobjala, jen k ní natáhla ruce a matka je stiskla.

„Doktorko Daphne Lembergerová! Jsem na tebe tak pyšná,“ oslovila ji Maria.

I když to nepronesla nijak emociálně a výraz její tváře se ani zdaleka nemohl srovnat s tím, jak nadšeně se usmívala Daphne, dceru její slova moc potěšila.

„To je Stephen,“ představila matce svého přítele. „Stephen Pentecost. Budeme spolu pracovat na výzkumu primátů.“

Maria mu zdvořile podala ruku. Měla na sobě podobně neforemný overal, jaký si oblékla Daphne, a byla ještě menší než její dcera. Přesto působila velmi imponujícím dojmem. V mládí to byla krásná žena a její velké modré oči v pravidelné, i když trochu bezvýrazné tváři poutaly pozornost.

„Daphne si vždycky přála opičku,“ prohodila. „To přání jsem asi způsobila já svým vyprávěním. Moje kolegyně Nellie a já jsme kdysi v Berlíně léčily kapucína, který nám velmi přirostl k srdci. Jeho majitelka, která byla závislá na drogách, ho nakonec ve spánku zalehla a zadusila. To je argument, proč by soukromníci, zvláště pak labilní osoby, neměly chovat primáty.“

Stephen opětoval stisk její ruky, ale v tu chvíli nevěděl, jak by měl na její proslov reagovat.

„My… budeme pracovat s makaky v laboratorních podmínkách,“ začal jí vysvětlovat. „Chci zkoumat jejich kognitivní schopnosti a na to téma promovat.“

Maria přikývla. „To jsem slyšela. A znám publikace profesora Harlowa. Ale mám pochybnosti o hypotézách behaviorismu. Zvířata nejsou stroje, organismy bez ducha, reagující jen na primární signály.“

Stephen na ni jen ohromeně zíral, což Daphne vůbec nepřekvapilo. Většina lidí se nedokázala s přímostí její matky vyrovnat.

„No, ale… tedy… v tomto náhledu jste dost osamocená, doktorko Lembergerová,“ vysoukal ze sebe nakonec. „Obecně se věda kloní k názoru, že za prokázané lze považovat jen to, co je možné pozorovat. A to mnohokrát, experiment musí být opakovatelný. Jestliže chceme psychologii vážně přijímat jako přírodní vědu, musíme předkládat validní výsledky, a tady je teorie stimulu a reakce jistě tou nejobjektivnější metodou. Vy… tedy… znáte principy teorie testů?“

Maria se na něho nechápavě podívala. Vždyť s ní mluví jako s dítětem! Byla mimořádně sečtělá, její fotografická paměť jí uložila do mozku nesmírný objem vědění ze všech možných oblastí vědy. Nikdy by ji nenapadlo se tím chlubit, ale vždycky ji ohromilo, když někdo pochyboval o jejích znalostech.

„Pojmy jako ‚objektivita‘, ‚reliabilita‘ a ‚validita‘ mi samozřejmě nejsou cizí,“ odpověděla klidně. „Osobně by mě velmi potěšilo, kdyby bylo možné svět logicky vědecky vyložit, snadněji bych pak mohla porozumět způsobu chování a pocitům, respektive pocity ovlivněnému způsobu jednání lidí kolem mě. Ale už jsem dospěla k názoru, že jsou věci, které se dají měřit, zatímco jiné by se měřit neměly.“

Stephena začala diskuze zjevně bavit. Nejdřív mu zřejmě Lembergerovi připadali jako naivní fantasté, ale teď ho Mariiny hypotézy mimořádně zaujaly.

„A co se tedy nedá změřit?“ zeptal se.

Daphne se vmísila do hovoru: „Láska například… Náklonnost…“

Bernhard si všiml, že se na ni Stephen podíval sice něžným, ale stále poněkud shovívavým výrazem ve tváři.

Znovu se obrátil na Mariu a zopakoval jí svou otázku: „Na jaká měření bychom tedy podle vás měli rezignovat?“

„Především na taková, kdy způsobená škoda není v rozumném poměru k získaným poznatkům. Například…“

„Mami, prosím, jen žádnou vědeckou přednášku,“ vmísila se Daphne znovu do hovoru, zřejmě aby matka zase Stephena nevyvedla z míry a neurazila ho. Bylo známo, že některé experimenty behavioristů vyvolávají etické pochybnosti. „Pojďte se raději podívat na šelmy. Jak se má náš starý lev?“

Odpovědi se ujal Bernhard a upřel při tom na Stephena významný pohled: „Je smutný od té doby, kdy zemřela jeho družka. Oba k nám přišli z cirkusu stejně poznamenaní hrozným zacházením jako opice a tygři. Kromě toho byli už tenkrát hodně staří. Teď žije jen jeden a obávám se, že i on tu s námi dlouho nepobude.“

Maria potvrdila jeho odpověď přikývnutím a dodala: „Ale tygři jsou na tom dobře. Uvidíme, jestli tě Sally ještě pozná.“

Zatímco Bernhard se už musel rozloučit, nastoupil do auta a odjel, Maria doprovodila Daphne se Stephenem k Domu šelem. Cestou se vyptávala dcery na podrobnosti její doktorské práce a průběh rigorózní zkoušky. A pak se podivila, když si všimla, jak vyděšeně přítel její dcery reagoval, když uviděl Davida uvnitř tygří klece. Její syn se tam právě kočkoval s dospělou šelmou a usmíval se při tom stejně šťastně jako předtím Daphne na hřbetě slona.

„Promiňte, doktorko Lembergerová, ale nedal se zastavit,“ zavolal na ni jeden z ošetřovatelů, který stál ve vchodu mezi domem a vnější klecí vyzbrojený koštětem, aby v případě útoku šelmy zachránil, co by se ještě zachránit dalo.

„Davide, přece jsme se domluvili, že nebudeš podstupovat takové riziko,“ pokárala Maria svého syna. „I domestikovaný tygr je pořád šelma, která je schopná nekontrolovatelných reakcí, když ji něco podráždí. Můžeš přece Sally drbat i přes mříže.“

„Ale to není zábava!“ zasmál se David. „Vidíš přece, jakou má radost.“ Tygřice se o něho otírala a spokojeně mroukala. „Podívej, Sally, tamhle je Daphne!“

Daphne zůstala poslušně stát před klecí a hladila zvíře jen přes mříž. Sally nadšeně předla.

„Vyléčili jsme ji, když byla ještě úplně maličká,“ vysvětlovala Daphne Stephenovi. „Byla vážně nemocná, takže jsme ji museli odebrat matce. Myslím, že pořád považuje Davida za svou maminku… Asi ti naše rodina připadá naprosto šílená, viď?“ Daphne se na něho usmála. „Ale chováme tu i normální zvířata. Většinou jsou divoká nebo napůl divoká, jako v každé zoologické zahradě. Jestli chceš, tak se tu můžeme projít a já ti všechno ukážu. Jen si svléknu ten overal.“

Maria s Davidem, který mezitím vylezl z klece, sledovali, jak dvojice odchází.

„Co na něm Daphne vidí?“ zeptal se David nešťastně. „Už ti řekla, že u Harlowa přijala místo, které je pro ni s její kvalifikací vysloveně podřadné? A pravděpodobně taky špatně placené?“

Maria znovu začala s poučováním: „Podle teorie behaviorismu je chování lidí určováno čtyřmi základními motivacemi: hladem, žízní, vyhýbáním se bolesti a uspokojováním sexuálních potřeb. V případě tvé sestry předpokládám poslední motivaci. Individuum si, jak známo, vybírá při volbě možného partnera pro rozmnožování především podle sekundárních pohlavních znaků, které ukazují na samčí kvality. Tělesná přitažlivost…“

Table of Contents

RODIČE A DĚTI

kapitola 1

kapitola 2

kapitola 3

kapitola 4

kapitola 5