Přeložila Jirka Čupová

Copyright © 2022 by Sangu Mandanna

Readers Guide copyright © 2022 by Sangu Mandanna

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of

Penguin Random House LLC.

ISBN 978-80-242-9843-6

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Poznámka překladatelky

Poděkování

Otázky K Diskusi

O autorce

Pro Steva

… už dávno jsem ti měla nějakou knížku věnovat.

KAPITOLA PRVNÍ

Přísně tajný spolek čarodějek se scházel každý třetí čtvrtek v měsíci, ale to bylo asi to jediné, co se nikdy neměnilo. Setkání ani jednou neproběhla dvakrát na stejném místě; to poslední se například konalo v obýváku Belindy Nkalové a podávaly se při něm čerstvě upečené koláčky, zatímco to předcházející se odehrálo na zahradě Agathy Jonesové zalité nádherným slunečním svitem. Tohleto setkání v chladném a deštivém říjnovém odpoledni probíhalo na malém opuštěném molu na Vnějších Hebridách.

Na molu. Na Vnějších Hebridách. V říjnu.

Samozřejmě že oficiálně neměly název Přísně tajný spolek čarodějek. Neměly vůbec žádný název, což byl důvod, proč se Mika Moonová rozhodla, že sama nějaký vymyslí. Nejdřív si pohrávala s několika variantami, mezi nimiž byla například Liga výjimečných čarodějek nebo Supertajný spolek čarodějek. To druhé se jí pořád ještě dost líbilo.

Účelem těchto směšných názvů bylo především rozčílit Primrózu, letitou a velice korektní hlavu celé skupiny, což byla pozice, kterou si Primróza údajně sama propůjčila někdy během minulého století. (V tom možná Mika trochu přeháněla, nicméně nikdo nevěděl, kolik je Primróze vlastně let. Nechtěla to prozradit.)

Mika stála na molu co nejdůkladněji zachumlaná do svého kabátu a netrpělivě přešlapovala z nohy na nohu, v čemž ji následovalo dalších dvacet čarodějek. Domnívala se, že to je další věc, která se téměř nikdy nemění: jejich počet. Mika byla jedním z nejnovějších přírůstků do „spolku“, který rozhodně žádným spolkem nebyl, a byla jeho součástí už téměř deset let, což znamenalo, že už je to hodně dlouho, co mezi sebe přijaly někoho nového. Ne že by v celé Británii bylo jen jednadvacet dospělých čarodějek; samozřejmě jich nebylo kdovíkolik, ale Mika věděla, že existují i další. Primróza, která si vytkla za úkol vyhledávat a zvát do tohoto nespolku nové čarodějky, se jednou zmínila, že některé z nich v minulosti její nabídku odmítly.

Mika si uměla jen stěží představit, že někdo dokázal odolat Primrózině přesvědčivosti (drsnější povahy by její styl možná nazvaly uhlazenou šikanou), ale i tak bylo příjemné vědět, že tahle malá promočená skupinka na molu není všechno, co z nich zbylo.

Ne že by na jejich počtu nějak záleželo. Tato setkání byla jedinou příležitostí, kdy spolu mohly mluvit. Primrózu Beatrici Everlyovou by ani ve snu nenapadlo někomu říkat, jak má žít (tak to alespoň říkala), ale byla pevně přesvědčená, že Pravidla je všechny ochrání, a proto by se jimi rozhodně měly řídit. Příliš mnoho nekontrolované magie na jednom místě podle ní přitahuje pozornost. V zájmu všech musely tedy žít odděleně. Mezi žádnou z nich nesmělo být jakékoliv spojení, žádné návštěvy, žádné esemesky, žádné e-maily – zkrátka nic, co by mohlo kohokoliv přivést od jedné čarodějky k druhé.

(Pro Primrózu samozřejmě Pravidla neplatila. Mika předpokládala, že je to jen jedna z mnoha výsad, které pramení z toho, že jste nejstarší, nejmocnější a taky nejpanovačnější ze všech.)

V důsledku toho se jakýkoli pocit pospolitosti a spřízněnosti ve skupině musel vtěsnat do těchto krátkých hodin, které se odehrávaly jen jednou za tři měsíce, takže výsledný pocit sounáležitosti byl skutečně velmi chabý.

Zatímco z chladné, blátivě šedé oblohy vytrvale padal déšť, Primróza si odkašlala. „Tak jakpak se máme, drahouškové?“

„Mokře,“ neodpustila si Mika.

„Díky, broučku, tvůj názor bereme na vědomí,“ odvětila s naprostým klidem Primróza.

„Předstíráme, že jsme čtenářský klub,“ odpověděla podrážděně Mika, „tak se přece nemusíme schovávat uprostřed divočiny! Proč se nemůžeme sejít na blbý kafe někde, kde je ústřední topení?“

„Třeba proto, že naše bezpečnost je podle mě důležitější než naše pohodlí,“ prohlásila Primróza a hned poté přešla do útoku. „Ovšem když uvážím, jak neukázněně trávíš své dny, má drahá, ani v nejmenším mě nepřekvapuje, že očividně nejsi téhož názoru.“

Mika si povzdychla. To si tedy pěkně naběhla.

Ve svých jednatřiceti letech byla mezi většinou ostatních v jejich skupině poměrně mladou čarodějkou. Neměla sice v počítači soubor s tabulkou, kde by byl uvedený věk každé z nich, ale byla si cekem jistá, že ona, Hilda Kimová a Sofie Clarková jsou tu jediné, kterým je pod čtyřicet, takže by z Primrózy nejspíš měla mít mnohem větší respekt, než ve skutečnosti měla. Pravdou ale bylo, že Primrózu znala mnohem lépe než většina ostatních čarodějek ze skupiny a že spolu měly pohnutý vztah, kam až její paměť sahala.

Problém spočíval v tom, že čarodějky byly bez výjimky sirotci. Podle Primrózy to bylo kvůli nějakému kouzlu, které se kdysi dávno zvrtlo. Mika si byla jistá, že tento příběh je výplodem Primróziny fantazie, ale sama lepší vysvětlení neměla. Faktem zůstávalo, že každá čarodějka krátce po svém narození osiřela. Nezáleželo na tom, kde se narodila, a příčinou smrti rodičů mohlo být cokoli od banálních nemocí až po běžné nehody, ale nevyhnutelně k tomu docházelo. Některé čarodějky pak vychovávali prarodiče nebo jiní příbuzní a ony samy přišly časem na to, že umí čarovat. Když se to vezme kolem a kolem, tak pokud při čarování nebyly příliš lehkomyslné, vedly v dospělosti docela normální život.

Jenže některé čarodějky byly tak jako Mika dcerami čarodějek. A některé z těchto dívek byly stejně jako Mika dokonce i vnučkami čarodějek. Takových bylo samozřejmě velice málo, jelikož většina čarodějek si až příliš dobře uvědomuje, že si na ně brousí kosu zubatá, a tak se rozhodnou nemít vlastní děti. Občas se to však některé i přesto přihodí.

A tak když se Mika Moonová, osiřelé dítě jiného sirotka, který byl také dítětem sirotka, na začátku devadesátých let ocitla v Indii v péči přetížené sociální pracovnice, našla si ji tam Primróza. Přivezla ji do Anglie a umístila ji do zcela řádného a příjemného domova se zcela řádnými a příjemnými chůvami.

Na nic z toho si Mika přirozeně nepamatovala, ale vzpomínala si, jak vyrůstala v péči chův a učitelů nejrůznějšího pohlaví, národnosti a temperamentu, z nichž každý s ní mohl zůstat jen tak dlouho, než se stal svědkem nějakého kouzla (což nebylo dlouho), načež byl nahrazen někým jiným. Mika si pamatovala, že měla vždy dostatek jídla, teplou postel a všechny knihy, které dokázala přečíst, avšak jen velmi málo kamarádství a lásky.

Také si vybavovala Primrózu, která ji čas od času navštěvovala, obvykle proto, aby najala novou pečovatelku nebo aby jí připomněla Pravidla. Primróza v ní proto vyvolávala poněkud smíšené pocity. Zajistila jí bezpečí, za což jí Mika byla vděčná, ale zároveň jí vadilo, že má ve svém životě tak nestálou a navíc tak despotickou postavu. Jakmile dosáhla dospělosti, chůvy a učitelé odešli a Mika odmítla Primrózinu nabídku, aby zůstala bydlet u ní. Odstěhovala se z jejího domu a posledních třináct let se s Primrózou vídala víceméně jen každý třetí čtvrtek jednou za tři měsíce.

Měla pocit, že nikdy neudělala nic, co by Primrózu potěšilo, ale zároveň ani neprovedla nic, co by jí obzvlášť vadilo. Alespoň ne do loňského roku, kdy začala na své účty na sociálních sítích nahrávat videa.

Čarodějnická videa.

A právě tím začala jejich současná nevraživost.

Zdálo se, že pro tentokrát ji Primróza nechala být a pokračovala dál. „Měla některá z vás nějaký problém?“ zeptala se shromážděných.

„Je pro mě hrozně těžké tajit před vlastní snoubenkou pravdu o svém čarování,“ přiznala Hilda Kimová. „Mám pocit, že před ní skrývám samotnou svoji podstatu. Je mi z toho hrozně.“

„Vždycky máš přece možnost se nevdávat,“ odsekla Primróza, která měla za to, že je povinností každého obětovat se pro vyšší dobro. „A zatímco o tom budeš přemýšlet, má drahá,“ pokračovala, když Hilda otevřela ústa a vzápětí je zase zavřela, jako by naznala, že bude lepší mlčet, „zeptám se, zda je tu někdo, kdo má nějaký skutečný problém? Zvědaví sousedé, co se příliš vyptávají? Neovladatelné výbuchy magie?“

Celá skupina jen krčila rameny a vrtěla hlavou. Primróza přejížděla očima z jedné čarodějky na druhou, až nakonec upřela nepříjemně dlouhý pohled na Miku. Byla očividně zklamaná, že se nikdo neozývá, jako by doufala, že bude moci někoho pokárat za jeho neopatrnost.

„Pak tedy,“ pokračovala s obrovskou knihou kouzel v rukou, „má některá z vás nějaké nové kouzlo, o které by se chtěla podělit s ostatními?“

Pár takových bylo: kouzlo pro klidnější spánek; lektvar, který dočasně změní kočičí srst na růžovou (pouze kočičí srst a pouze na růžovou); kouzlo k nalezení ztracené věci a kouzlo na okamžité zmizení tmavých kruhů pod očima. (Když Primróza, která křečkovala svoje vlastní kouzla jako drak zlato, uslyšela o tomhle posledním, zatvářila se neskutečně nakvašeně, že na to nepřišla jako první.)

Když skončila část schůzky věnovaná kouzlům, Primróza si odkašlala. „Na závěr, má někdo nějaké novinky, které by chtěl sdělit ostatním?“

„Klidně můžeš říct, že jsou na řadě drby, Primrózo,“ řekla vesele Mika. „Všechny tu víme, že je to další bod po kouzlech.“

„Čarodějky si nikdy nesdělují drby,“ odsekla pohrdavě Primróza.

To byla zjevná lež, jelikož přetřásání drbů bylo přesně to, co v této fázi dělaly pokaždé.

„Můj bývalý manžel se ke mně chtěl minulý týden vrátit,“ řekla Belinda Nkalová, které táhlo na čtyřicet a nikdy neměla čas na cizí hlouposti. „Když jsem to odmítla, oznámil mi, že bez něj jsem úplná nula. Potom odešel,“ dodala klidným hlasem, „ale obávám se, že bude několik týdnů trpět nevysvětlitelným svěděním v tříslech.“

Několik čarodějek se zasmálo, avšak Primróza jen sevřela rty do přísné čárky. „A co ty, Miko? Také jsi v poslední době prováděla podobné malicherné kousky?“

„Pro posranou lásku boží, Primrózo, co to má co dělat se mnou?“

„Není to až tak nemístná otázka, drahoušku. Ty přece ráda riskuješ.“

„Tak teda po milionté,“ řekla nanejvýš podrážděně Mika. „Zveřejňuju videa, kde předstírám, že jsem čarodějka. Je to jen divadýlko.“ Primróza pozvedla obočí. Mika to po ní zopakovala. „Stovky lidí dělají to samý, co já, jestli to nevíš. Čarodějnická tématika je hodně oblíbená.“

„Říká se tomu witchcore,“ řekla Hilda a moudře pokývla hlavou. „Není tak populární jako cottagecore, který se točí kolem chalupaření, nebo fairycore, který je o vílách a skřítcích, ale docela to frčí.“

Všichni na ni zůstali zírat.

„Nevěděla jsem, že víly existují!“ vykřikla Agáta Jonesová, která byla skoro stejně stará jako Primróza a měla sklon věřit, že na všechny mladé lidi je třeba křičet, aby jim neunikl význam jejích výroků. „Čeho se ještě nedočkáme!“

„Tak vidíš, Primrózo,“ pokračovala Mika, která si Agátina výstupu vůbec nevšímala. „Mezi lidmi o sobě každou chvíli někdo prohlásí, že je čaroděj nebo čarodějka. Neohrožuju tím sebe, ani tebe, ani nikoho jinýho. Nikdo z těch, co sledují moje videa, si nemyslí, že jsem opravdová čarodějka.“

Naneštěstí pro Miku přesně v ten okamžik, více než pět set kilometrů odtud, v jednom velkém domě v klidném, větrném zákoutí norfolkského venkova jistý pohublý stařík v opulentní duhové šále a obrovských huňatých papučích tvrdil pravý opak.

•

„Nepřipadá v úvahu!“

Ta slova patřila Jamiemu, zamračenému knihovníkovi, který ovšem nebyl oním hubeným staříkem v šátku a pantoflích. Tím byl Ian. Třetí osobou v knihovně byla Lucie, místní hospodyně, baculatá to žena s kulaťoučkými tvářemi něco málo přes padesát, která si povzdechla, jako by přesně věděla, jak tahle hádka dopadne. (Opravdu to věděla a nemýlila se.)

Ian si uhladil střapce šály a odpověděl hlubokým hlasem, kterým desítky let okouzloval publikum v mnoha malých divadlech: „Nebuď protivný, můj drahý. Nesluší ti to.“

Jamieho se jeho kritika nedotkla. „Snad neuvažuješ o tom, že bys tohleto – zabodl prst do zářící tváře na displeji Ianova telefonu – „přivedl k nám domů?“

„A proč by ne?“ opáčil Ian.

„Tak za prvý proto, že to rozhodně není opravdová čarodějka,“ odpověděl podrážděně Jamie. To u něj nebylo nijak neobvyklé. Co Jamie řekl, většinou znělo podrážděně. „Která čarodějka by vystavovala svoje kouzla na platformě s miliony sledujících?“

Kdyby to slyšela Mika, moc by ji to potěšilo, nicméně se zdálo, že její dvojitý blaf Iana neoklamal.

„Je to opravdová čarodějka,“ trval na svém.

„Jak to sakra můžeš vědět?“

„Mám skvělé pozorovací schopnosti. Jen se zkus podívat na kousek toho videa.“ Ian zamával telefonem, jako by před batoletem mával lízátkem. „Jen minutku. Víc po tobě nechci.“

Jamie se nepřestával mračit, ale založil si ruce na prsou a naklonil se nad stolem, aby viděl Ianovi přes rameno. Ian s radostí ťuknul na displej a video se začalo přehrávat.

Žena ve videu vypadala na něco málo pod třicet let a byla hezká tak, jak je hezká většina lidí s jiskrnýma očima a veselým úsměvem. Jamie přimhouřil oči a snažil se přijít na to, co upoutalo Ianovu pozornost. Na té ženě nebylo nic neobvyklého. Měla dlouhé tmavě hnědé vlasy, které jí ve vlnách splývaly kolem holých ramen. Hnědé oči, připomínající oči laně, orámované hustými černými řasami, na ně vesele mrkaly ze svěží tváře, poprášené jakýmsi třpytivým pudrem, nejspíš aby vypadala nadpozemsky. Očividně to nebyla běloška, ale jinak bylo těžké určit její etnikum: odstín její pleti se nacházel někde mezi broskvovou a zlatavě hnědou, ale možná to bylo těmi třpytkami. Jméno uvedené v horním rohu videa, @MikaMoon, také nenabízelo žádnou odpověď.

„Tajemství spočívá v tom,“ říkala z videa s rošťáckým úsměvem, „že měsíční záři musíte sbírat přesně dvě minuty po půlnoci.“ Měla anglický přízvuk, ale Jamie ho nedokázal přiřadit k žádné konkrétní části země. Zvedla misku s tekutým stříbrem. „Naberete čajovou lžičku měsíčního světla,“ pokračovala a míchala stříbrnou hmotu skleněnou lžičkou, která příjemně cinkala o stěny misky, „a přidáte ji do kotlíku.“

Když vyprázdnila lžíci údajné měsíční záře do kotlíku, vznesly se z něj drobné jiskřičky, které chvíli tančily ve vzduchu jako světlušky a pak zmizely.

„A hotovo!“ řekla vítězoslavně. „Dokonalý lektvar na bolavé srdce.“

Ian zastavil video. Jamie na něj zmateně pohlédl. „Co mě jako mělo uchvátit? Ty efekty, jak nalila tu věc do kotlíku? Nebo ty bláboly o bolavým srdci?“

Ian se ušklíbl. „Kotlík? Ale ne, kotlík ne. Podívej se na ni. Copak to nevidíš? Vždyť z ní ta magie doslova září.“

V tu chvíli se konečně ozvala Lucie. „Drahoušku, už zase mluvíš svým divadelním hlasem,“ řekla a pohladila Iana po ruce. „Na Jamieho to nepůsobí. Na druhou stranu,“ dodala a otočila se na mladšího z obou mužů, „Myslím, že bychom měli Iana vyslechnout. Sám víš, že má na tyhle věci nos. Jestli říká, že je to čarodějka, tak má nejspíš pravdu.“

„Vidíš?“ řekl Ian, evidentně spokojený sám se sebou. „Byla by pro nás perfektní!“

Jamie zůstával nadále skeptický. „I kdyby to nakrásně byla čarodějka, její ksicht je všude na internetu! Takový riziko…“

Ian zakoulel očima tak dramaticky, že mu prakticky zmizely v zátylku. „Má jen čtrnáct tisíc příznivců. To už i já jsem slavnější než ona a nezdá se, že by ti moje přítomnost v tomto domě vadila. Samozřejmě,“ dodal rychle, aby Jamie nevyužil příležitosti a nesdělil mu pravý opak, „pokud by k nám přijela, dáme jí jasně najevo, že se v jejích videích v žádném případě nesmí objevit ani dům ani děvčata.“

„A proč si myslíš, že se tahle lesní víla bude chtít k nám přidat?“

„To nebudeme vědět, dokud se nezeptáme.“

Lucie vstala ze židle, očividně unavená z průběhu diskuse. „Jediný způsob, jak to vyřešit, je hlasování,“ prohlásila.

Ian pokrčil rameny. „Tak to budeme potřebovat i mého manžela, ne?“

„Ken už jistě děvčata uložil,“ řekla Lucie. „Dojdu pro něj.“

„Pokud by to byla remíza, rozhodující slovo mám já,“ připomněl Jamie.

„Napřed by, můj drahý, musela nějaká remíza nastat,“ utrousil Ian.

Lucie vyšla z knihovny a dveře se za ní s bouchnutím zavřely. Jamie se zaťatými zuby procházel mezi řadami starých dřevěných regálů a vracel knihy na své místo. Knihovna ve Ztraceném domě byla postavena zhruba před padesáti lety jako přístavba k hlavnímu domu a byla nádherná. Byla v ní velká okna a točité schodiště vedoucí do druhého patra, všude spousta knih, rukopisů a glóbů. Z jedné strany šlo z oken vidět na moře rozprostírající se za dunami a z druhé strany člověk zahlédl houpačku a keříky levandule v předzahrádce.

Záhy se stala Jamieho nejoblíbenějším místem na světě, ale zrovna v tuto chvíli to nedokázal ocenit. Příliš ho zaměstnávala představa, že všechna jejich tajemství budou vyzrazena a jejich život obrácen naruby.

Když se vrátil do přední části knihovny, Ian byl přesně tam, kde ho předtím zanechal, a opět se díval na to video.

„Škoda, že nevidíš to, co já,“ zalitoval Ian. „Ona má v sobě tolik magie, že to vypadá, jako by hořela. Přesně jako naše holky.“

Jamie měl Iana hrozně rád, ale proboha, ten chlap vypadal, jako by vypadl přímo z nějaké básnické sbírky a nikdo neměl dost rozumu, aby ho poslal zpátky.

„Jenže mně nepřijde, že by některá z holek hořela, Iane,“ odpověděl poněkud kysele, „takže tohle mi moc nepomůže. A jak jsem řekl, nezáleží na tom, jestli je to opravdu čarodějka. Přivést sem někoho novýho je moc velký riziko.“

Ian položil dlaň přes Jamieho ruku a pevně ji sevřel. „Nevidím žádnou jinou možnost, Jamesi. Čas se nám krátí.“

„Edward by mohl –“

„Nejde jen o Edwarda,“ skočil mu do řeči Ian. „Zrovna teď pro nás sice představuje ten největší problém, ale já myslím i na to, co přijde později. Potom. Týká se to i děvčat a toho, jaký bude celý jejich další život. Liliana, Bůh jí odpusť, nám pěkně zavařila. Opravdu chceme, aby ty krásné a výjimečné děti žily takovýto život? Nemůžou chodit do školy. Skoro neopouštějí dům. Mají jen jedna druhou.“

„A nás.“

„A nás.“ Z Ianových očí se na okamžik vytratila jejich typická jiskra. Ukázal na fotografii opřenou o hromádku knih na Jamieho stole. „Jen se na nás podívej. Ani při nejlepší vůli nemůžeme děvčatům poskytnout všechno, co potřebují. Je mi osmdesát dva let. Vím, jaké to je, když musíš tajit, kdo jsi. Vím, jaké to je, když musíš žít na okraji společnosti. Naše holky možná budou muset vždycky část svého já skrývat před světem, ale přesto chci, aby mohly vylétnout z hnízda a začít žít. Potřebují někoho, kdo ví, jaké to tam venku je, jak to udělat, aby vypadaly jako ostatní, aby se cítily jako oni. Někoho, kdo jim ukáže, jak odvážně a bezpečně vykročit do dalšího života.“

„Já vím,“ zabručel Jamie. „Já vím, Iane. Ale to může počkat až po Edwardovi. A věřit téhle hypotetické čarodějce, že nám pomůže, je obrovskej hazard. Nejsem si jistej, jestli se to vyplatí.“

„Pokud nemáš nějaký lepší nápad, pak tohle je naše šance a to riziko si nemůžeme dovolit nepodstoupit.“

Když se Lucie s Kenem v závěsu vrátila do knihovny, hlasování už bylo zbytečné. Zbývalo jen rozhodnout, jak přesvědčit Miku Moonovou, aby přijela do Ztraceného domu. (Ian jí chtěl poslat zprávu, která by začínala slovy HLEDÁ SE ČARODĚJKA. Měl pocit, že by to tak vyznělo nejlíp. Ostatní s tím nesouhlasili.)

A Mika se zatím nahoře ve Skotsku dál třásla na deštivém molu a neměla ani tušení, že se na ni řítí demoliční koule.

KAPITOLA DRUHÁ

HLEDÁ SE ČARODEJKA.

O dva týdny později to byla právě tato dvě slova, kvůli kterým Mika nervózně poklepávala prsty o volant Koštěte, což byl její věrný, krémově žlutý hatchback. Právě projížděla kolem cedule, která ji vítala v Norfolku, v části země, kde nebyla od doby, kdy tady strávila dva roky jako studentka Východoanglické univerzity. Satelitní navigace připevněná v dolním rohu čelního skla hlásila, že jí zbývá ještě asi hodina cesty.

HLEDÁ SE ČARODĚJKA. Hledáme domácí učitelku pro tři mladé čarodějky. Musí mít nervy z oceli. Předchozí pedagogické zkušenosti nejsou nutné. Čarodějnictví je podmínkou.

Čtrnáct tisíc sledujících opravdu není moc, ale stačilo to, aby se jí na účtech denně objevovala spousta podivných, dotěrných nebo vyloženě urážlivých zpráv. Už jen při pohledu na přehled doručené pošty s náhledy nových zpráv dokázala poznat, které z nich stojí za přečtení a které ne.

Zpráva začínající slovy HLEDÁ SE ČARODĚJKA, nadepsaná přesně takto velkými písmeny, jako by šlo o oznámení narození dítěte v královské rodině, by podle těchto kritérií měla putovat rovnou do koše. Mika na zprávu klikla jen z čiré zvědavosti, i když tušila, že to nejspíš bude nějaká pozvánka k perverznímu čarodějnickému sexu s odesílatelem.

O to větší bylo její překvapení, když zjistila, že jde o něco ještě podivnějšího.

Zpráva ji proti její vůli pobavila. Navzdory tomu, co jí napovídal rozum, odeslala odpověď.

Plný počet bodů za kreativitu, ale obávám se, že moje nervy jsou z těsta na marshmallow.

Jak už to tak bývá, přišlo téměř okamžitě, jsme v natolik zoufalé situaci, že vás bereme i s vašimi nervy, ať už jsou z jakéhokoli těsta.

A pak, než se Mika stihla nad odpovědí zasmát a ukončit aplikaci nebo udělat cokoli jiného, objevila se nová zpráva. Bylo v ní jediné slovo.

Prosím.

A tak se po mnoha dalších otázkách, na které se jí dostalo jen velmi málo konkrétních odpovědí, ocitla na cestě ze svého bytu v Brightonu na místo, které se dosti zlověstně nazývalo Ztracený dům.

A to jen proto, že kdosi na internetu projevil dobré vychování.

Také k tomu přispěla skutečnost, že její poslední zaměstnání skončilo v září, půlroční nájemní smlouva v jejím bytě se blížila ke konci, a jakkoli se zdálo nepravděpodobné, že jde o skutečnou, legitimní a vůbec ne nevinnou nabídku, Mika potřebovala nové bydlení a s ním spojenou placenou práci.

A také možná, jen možná, vyrazila na cestu proto, že magie, ta kouzelná píseň, která ji nikdy neopouštěla, ji k tomu tak trochu postrčila.

„Za čtvrt míle odbočte doleva,“ ozvala se navigace.

Velké a rušné silnice už měla za sebou a jela po venkovské cestě, která se klikatila mezi malými městečky a vesnicemi s hospůdkami, školami a starými chalupami, z nichž každá se jmenovala nějak malebně a typicky anglicky jako Catfield nebo Hickling. I ty však záhy prořídly a nahradily je potoky a rybníky oblasti zvané Norfolk Broads, nekonečné zemědělské půdy poseté ovcemi, kravami a koňmi, kde se na obzoru rýsují vřesové duny lemující pobřeží. Byl to až neuvěřitelně dokonalý, idylický svět vybarvený jemnými zlatými tahy listopadového slunce.

Koště se kousek po kousku blížilo k tečce na mapě, která označovala onen tajemný Ztracený dům. Zemědělská krajina ladně ustoupila lesům s vysokými, většinou již holými stromy a zemí s pokrývkou žlutého listí, které leželo po obou stranách úzké silnice.

„Dorazili jste do cíle.“

Mika zastavila auto a zamračila se. Neviděla kolem sebe nic než stromy, spadané listí a silnici. Že by si z ní vystřelili? Nebo zůstane ležet zavražděná v lese jako všechny ty vyděšené slečinky v hororech? Nesouhlasně zakroutila hlavou.

Znovu si přečetla posledních pár zpráv od svého záhadného dopisovatele.

Možná budete mít potíže najít náš dům. Dívejte se opravdu pečlivě.

No tak jo.

Když zkontrolovala, že za ní nejede žádné auto, pomalu zacouvala a vyhlédla ze všech oken, aby se ujistila, že podél silnice nic nepřehlédla.

A vida. Něco přece jen přehlédla: o kus dál stála obyčejná železná brána vklíněná mezi živý plot, napůl skrytý mezi okolními stromy. Skrz bránu spatřila úzkou, oblázkovou příjezdovou cestu, která vedla kolem stodoly a menší chalupy a končila před velkým domem se sedlovou střechou rýsující se na pozadí nekonečné, bleděmodré oblohy.

Zatočila doprava na příjezdovou cestu k bráně. S ohledem na předpokládanou existenci tří dětí, z nichž každé by jí bezpochyby mohlo kdykoli bez varování vběhnout pod kola, jela raději krokem. Jakmile projela bránou, ucítila ve vzduchu nezaměnitelné jemné praskání.

Kouzlo.

To přece není možné. Nebo jo?

Mika znejistěla a uvažovala, jestli už není pozdě otočit auto a ujet. Ostražitě pohlédla před sebe na dům stojící na konci příjezdové cesty, ale než se stačila rozhodnout, už byla na dohled od stodoly i chalupy, odkud na ni skrz přední okno někdo zuřivě mával.

Zaparkovala auto co nejblíž k levému okraji cesty a snažila se přitom nenarazit do nízké kamenné zídky, která se táhla kolem chalupy. Vypnula motor a nejistě vystoupila z auta. Chaloupka byla rozkošná: maličký, pohádkově dokonalý domek s jasně červenými dveřmi, opravdovou doškovou střechou a malou, pečlivě udržovanou předzahrádkou, která se rozprostírala po obou stranách cestičky vydlážděné velkými plochými kameny. Kousek dál v rohu pozemku zahlédla malou zeleninovou zahrádku s hrstkou dokonale zralých dýní, které čekaly, až je někdo posbírá, a mezi nimi klečel postarší muž.

Když vystoupila z auta na cestu, muž vstal a zamžoural proti slunci. Byl to holohlavý Japonec, sedmdesátník, na sobě měl džíny, pruhovaný svetr a přes něj uvázanou zahradnickou zástěru. Měl široká ramena mírně zakulacená věkem a milý úsměv, který se nedal neopětovat.

„Vy musíte být slečna Moonová,“ řekl, načež si sundal zástěru, otřel si o ni ruce a podal jí pravačku. „Vítejte u nás.“

„Děkuju, a říkejte mi Mika,“ odpověděla mu a potřásla si s ním rukou. Byla mozolnatá jako ruka člověka, který často pracuje na zahradě. „Vy jste Ian?“

Její otázka ho rozesmála. Než stačil odpovědět, dveře chalupy se otevřely a ven se vyřítil hurikán v huňatých pantoflích.

„Tohle je Ian,“ řekl muž a poplácal ji po rameni s výrazem, o kterém se s neblahým pocitem domnívala, že vyjadřuje soucit. „Hodně štěstí.“

Z cyklónu se vyklubal starý běloch, který byl tak bujarý a energický, že už samotný pohled na něj Miku vyčerpával. Byl vysoký a hubený, měl bílé vlasy, jiskrné modré oči a kolem dlouhého krku omotanou pruhovanou duhovou šálu. Mezi šálou a huňatými papučemi se poněkud nečekaně nacházely zcela tuctové černé kalhoty a černý svetr.

„Ian Kubo-Hawthorn, k vašim službám,“ pronesl cyklón a celý rozzářený sevřel Miku v objetí, které jí málem rozdrtilo všechny kosti. Jeho hlas byl hluboký a znělý, s dikcí, jakou si spojovala se shakespearovskými umělci a moderátory BBC. „Možná jste o mně už slyšela?“

„Iane,“ napomenul ho ten druhý muž.

„No jistě, drahý, máš pravdu,“ reagoval okamžitě Ian, jemuž slova vystřelovala z úst světelnou rychlostí. „Teď na to není vhodný čas. S Kenem jste se už seznámili, jak vidím,“ pokračoval směrem k Mice a palcem přitom namířil na staříka. „Můžeme si doufám tykat. Já jsem jeho manžel. Tedy on je můj manžel. Nevím, zda to říkat o sobě nebo o něm.“

„Obojí je, myslím, v pohodě,“ ujistila ho Mika. „Ráda tě poznávám, Iane.“

„Žijeme s Ianem tady v chalupě.“ Kenův klidný až rozvláčný hlas vytvářel ve srovnání s Ianovou tryskovou mluvou skoro až komický kontrast.

„Máme tu alespoň kapku soukromí,“ mrkl na ni Ian. „V hlavním domě bychom se ho nedočkali, to mi věř. Ale ty,“ dodal spěšně, jako by si právě vzpomněl, že by měl dům pro ni vykreslit lákavě, „tam jistě budeš mít dostatek soukromí, pokud se rozhodneš u nás zůstat.“

Mika se podívala kamsi mezi ně, statečně se snažila potlačit úsměv a důrazně řekla: „Obávám se, že než se rozhodnu, budu potřebovat nějaké odpovědi. V mojí schránce jste odpovídali dost tajemně. Mám podezření, že záměrně.“

„Jsou věci, které člověk nechce vysílat do světa písemně,“ řekl bez obalu Ian. Pousmál se, až se mu v koutcích očí objevily vějířky vrásek. „Ale jsme ti moc vděční, že jsi vážila takovou cestu jen kvůli tomuto rozhovoru, má drahá. Neumíš si představit, jak moc tě tu potřebujeme.“

„Opravdu potřebujete domácí učitelku?“

„Ano,“ předběhl Ken s odpovědí Iana. Možná usoudil (a zcela správně), že Mika uvěří spíš jemu. „Pojď s námi do hlavního domu a uvidíš proč.“ Přehodil zástěru přes kamennou zídku a vykročil po příjezdové cestě k hlavní budově.

„Můžu tady zatím nechat auto?“

„Ale jistě,“ odvětil Ian. „My obvykle parkujeme ve stodole, což nabízíme i tobě, pokud se nastěhuješ, ale zatím ho klidně nechej stát tady.“

Mika se ještě jednou ohlédla k tomu místu u brány, kde ucítila to zvláštní magické zapraskání. Že by se tam ve vzduchu třpytil zlatý prach, nebo se jí to jen zdá?

„Miko?“

Rychle odvrátila pohled, zamkla auto a následovala oba muže po příjezdové cestě sypané kačírkem.

Ian namířil palcem za záda: „Zaujalo tě něco u té brány?“

„Vůbec nic,“ pospíšila si Mika s odpovědí.

„Hmm,“ utrousil Ian, očividně potěšený.

Když došla k nim, Ken se na ni otočil: „Slyšela jsi něco o Lilianě Ztracené?“ zeptal se.

Mika zavrtěla hlavou. „Měla bych?“

„Ne, nejspíš ne. Liliana je archeoložka a majitelka tohoto domu.“

„Aha. Takže se s ní teď potkám?“

„Ne, ona tu teď není,“ řekl Ian. „Většinou bývá pryč. Má ve zvyku strávit pár týdnů doma, pak na pár měsíců odjede, potom je zase pár týdnů tady a tak dál. Tentokrát se jela podívat na vykopávky v Jižní Americe. Proto je dům i děti v naší péči.“

„Ve vaší péči znamená vás dvou s Kenem?“ Mika svraštěla čelo. Nezdálo se jí, že by oba muži žili v chalupě a děti že by v tom velkém domě byly samy.

„My dva plus Lucie a Jamie,“ vysvětlil Ken. „Lucie je Lilianina hospodyně a spřízněná duše. Žije tady už skoro třicet let. Jamie začal pracovat v knihovně, když se sem přistěhovaly děti,“ – Ken ukázal na velkou přístavbu z pravé strany domu – „ale teď je více méně jediný, kdo dětem nahrazuje rodiče. Co se týče mě a Iana, já jsem už přes dvacet let Lilianiným správcem. Liliana se s Ianem seznámila na charitativním galavečeru v době, kdy ještě hrával divadlo. Najala mě jako zahradníka a prodala nám tuhle chalupu téměř zadarmo.“

„To všechno je důležité pozadí příběhu, který ti za chvíli povyprávíme,“ ujistil ji Ian.

Nepřítomná archeoložka, která si tu drží hospodyni, knihovníka, zahradníka a bývalého herce, a k tomu tři pochybné čarodějky. Mika si pomyslela, že tohle nejspíš bude jeden z nejpodivnějších příběhů, jaké kdy slyšela.

„Co jsou vlastně ty děti zač?“ zeptala se Mika. „Chci říct, je někdo z vás jejich příbuzný?“

„Z právního hlediska jsou to Lilianiny adoptivní svěřenkyně,“ odpověděl Ian. Pak se odmlčel a koutky úst mu smutně poklesly. „Liliana je ale každou chvíli pryč, takže o jejich výchovu se ve skutečnosti stará Jamie spolu s námi ostatními.“

Během Kenova vyprávění se zastavili před domem a Mika si ho teprve teď pořádně prohlédla. Byla to stará dvoupatrová budova se sedlovou střechou s vikýřovými okny. Zdi, postavené z hnědošedých cihel, byly porostlé šlahouny kvetoucího břečťanu a nahoře se tyčil malebně kouřící komín. Po obou stranách bílých vchodových dveří, které byly schované pod střešním převisem, se zvedaly široké arkýře, oba kryté sedlovou střechou stejně jako okna ve druhém patře. Před domem se do všech stran, kam až oko dohlédlo, rozkládal pozemek stejně krásný jako zahrádka před chalupou: byly tu vzrostlé duby, levandule, čerstvě posekaná zelená tráva, houpačka a oplocená zeleninová zahrada. Upřímně řečeno, vypadalo to jako malý kousek ráje.

„Je tu nádherně,“ vydechla.

„Dost nádherně na to, aby ses hned nastěhovala?“

„Iane!“

Mika potlačila další úsměv, ale nedala se zviklat. „Pořád mi chybí ty odpovědi. Ještě jste mi nevysvětlili, proč mě tu vlastně potřebujete.“

„Pojďme dovnitř,“ navrhl Ken a otevřel dveře.

Mika krátce zaváhala a pohlédla do zahrady. To kouzlo u brány se jí rozhodně jen nezdálo. Bylo tam, jasně to cítila. A nezpůsobovala ho její přítomnost.

Přece není možné, že by tu opravdu žily hned tři čarodějky najednou. Nebo ano?

„Děje se něco?“ zeptal se jí Ian a pohupoval se při tom na špičkách.

Mika se vyhnula odpovědi vlastní otázkou. „Jak to, že vám tu pořád ještě kvetou levandule?“

Ian vypadal trochu zklamaně, jako by čekal, že se zeptá na něco docela jiného, ale Ken se pousmál. „Obávám se, že to není moje zásluha. Tady u nás narazíte na řadu dalších věcí, které se vymykají ročnímu období.“

Protože je tu spousta magie, pomyslela si Mika.

Nahlas to ale vyslovit nemohla – možná tu doopravdy jsou nějaké čarodějky, ale možná jde o něco úplně jiného. Třeba je to ďábelská past na lehkomyslné a naivní mladé dámy, které neumějí držet jazyk za zuby. Je to nepravděpodobné? Ano. Nemožné? Ne. Ať tak či tak, jedno Mika věděla jistě: ona i Ian s Kenem tu společně chodí kolem horké kaše, každý se snaží zjistit, kolik toho ten druhý ví, a ona rozhodně nebude ten, kdo to prolomí jako první.

A tak předstírala, že ji podzimní levandule přestaly zajímat, usmála se svým nejsluníčkovějším úsměvem a řekla: „Půjdeme tedy dovnitř?“

Jelikož lidé na internetu obvykle nebývají zrovna pravdomluvní, měla Mika o existenci dětí v tomto domě své pochybnosti, ale vzhled interiéru většinu z nich rozptýlil. Dům byl doslova přecpaný veselými křesílky, dekami, rostlinami a knihami. Smetanově bílou výmalbu stěn tu a tam narušovala čmáranice voskovkou nebo flek od prstíku namočeného do barvy; v předsíni se v neuspořádané řadě tísnily tenisky, baletní piškoty a holínky různých velikostí, od předškolních až po dospělácké; na jednom z oken byla výrazná šmouha, která naznačovala, že se na něj často tiskne dětský nos, a samozřejmě všude kolem ležela spousta hraček.

Někoho evidentně stálo spoustu práce, aby tu udržoval čisto a teplo. V rozlehlém obývacím pokoji vesele zurčely nové radiátory a v krbu plápolal oheň. Měkké pohovky a křesla oživovaly světlé polštářky a útulně působící deky. Schody, stoly a podlahy byly vyrobeny z leštěného, robustního dřeva, v chodbách i v každé místnosti, kterou procházeli cestou do zadní části domu, se zelenaly rostliny v květináčích. Nakonec se zastavili v rustikální, sluncem prozářené kuchyni.

Stáli tu dva lidé: malá baculatá žena kolem padesátky – Mika předpokládala, že je to Lucie – a bručounsky vyhlížející muž kolem třicítky, což musel být Jamie. Jakmile vstoupili, žena, která dosud kritickým pohledem kontrolovala trojici bylinek v květináčích, se otočila, ale muž zůstal stát u otevřených francouzských dveří na druhém konci kuchyně, ruce zkřížené na prsou a zamračený pohled upřený do zahrady.

„Výborné načasování! Můžeme začít s večeří,“ řekla žena Ianovi.

„Miko, seznam se s Lucií,“ prohodil Ian a přeběhl napříč kuchyní. „Mohl by někdo postavit vodu na čaj? Já zatím nechám předehřát troubu.“

„Ian je nejlepší kuchař v domě,“ svěřil Ken polohlasem Mice. „Ale neříkej mu, že jsem to řekl. Stouplo by mu to do hlavy.“

Lucie měla růžové tváře, vrásky seskupené téměř výhradně kolem očí, hnědé vlasy s šedivými odrosty a na hlavě jí šikmo sedělo něco, co vypadalo jako nedbale vyrobená papírová čelenka. Cvakla spínačem, který zapínal konvici, a vřele se na Miku usmála. „Moc ráda tě poznávám, Miko,“ přešla hned do tykání. „Dobrý bože, tvůj úsměv je ještě hezčí než na tvých videích!“

„To bych řekl!“ prohlásil Ian hrdě, jako by na tom měl osobní podíl.

Mika se zasmála a otočila se na muže stojícího u francouzského okna. „Ty budeš určitě Jamie. Ahoj.“

Otočil se a jeho šlachovitá ramena se při tom pohnula téměř až neochotně. Nebyl tak vysoký jako Ian, Mika ho odhadovala asi na metr osmdesát, byl tedy o hlavu vyšší než ona. Při pohledu na něj jí letmo probleskla fráze neodolatelný krasavec, a ona ji okamžitě zahnala. Měl tmavé rovné obočí, ostře řezaný obličej, krátké neupravené vlasy někde mezi tmavou blond a hnědou, strniště vousů stejné barvy a znepokojivě pronikavé šedé oči. Vzhledem k tomu, jak se mračil, jí připadalo vyloženě nefér, že i přesto vypadá tak dobře.

„Jamie Kelly,“ představil se. Měl drsný hlas, jako by mu někdo hlasivky přejel smirkovým papírem. A že by v něm zaslechla náznak irského přízvuku? „Ahoj.“

Odpověď bezpochyby zdvořilá, ale nijak zvlášť přátelská. Ani za mák přátelská. Nebyl v něm ani stín srdečnosti a nadšení, které projevovali ostatní. Mika to odmítla brát osobně, a tak se na něj jen usmála. „Nebydlel jsi dřív v Belfastu?“

„Jo.“ Ani se neusmál.

Mika se otočila ke Kenovi, více než připravená slyšet slíbené odpovědi. „Asi bych měla zmínit, že jediná zkušenost, kterou jsem kdy měla s dětmi, je ta, že jsem kdysi ve vlaku vytahovala jednomu batoleti hrášek z nosní dírky, ale předpokládám, že kvůli něčemu takovýmu jste mě sem asi nepozvali.“

„Výuku dětí máme z větší části pokrytou,“ vysvětlil Ken. „Děvčata jsou v režimu domácího vzdělávání. Něco málo probíhá přes online lekce, ale většinou je učíme sami. Jamie má na starosti angličtinu a dějepis, Ian zase divadlo, vaření a všelijaké nerozumné věci, jako je lezení po stromech, Lucie s nimi dělá matematiku a já je učím japonštinu, přírodopis, zahradničení a cokoli, co mě napadne.“

Mika zmateně přejížděla pohledem z jedné tváře na druhou. Všechno to znělo až nezvykle normálně. „Vypadá to, že už nic nezbývá. K čemu mě tu potřebujete jako domácí učitelku?“

Nastala pauza, jako by se všichni najednou nadechli, a pak Ian řekl: „Přece abys je naučila čarovat.“

Asi by ji to nemělo překvapovat s ohledem na předchozí komunikaci, která jasně deklarovala, že mají zájem o čarodějku. „Čarovat,“ zopakovala pomalu. „Chcete, abych je učila čarovat?“

„No, jsi snad čarodějka, ne?“ řekl Ian, jako že to je přece nad slunce jasné. „A ony také. Tím pádem tě potřebují.“

„Takže jde o nějaký nadstavbový kroužek, kdy necháte děti rozhodnout, čím chtějí být, a pak je to učíte?“ zeptala se Mika. „Holky se rozhodly, že chtějí být čarodějkami, a vy jste jim našli někoho, kdo na internetu zveřejňuje čarodějnická videa, aby pobavil lidi?“

Další chvíle ticha. Lucie a Ken se tvářili rozpačitě, Jamie přimhouřil oči. Jen Iana to ani v nejmenším nerozhodilo. Třikrát nesouhlasně zamlaskal. „Miko Moonová,“ pronesl dědečkovským tónem, který neomylně naznačoval, že ji čeká jemné a laskavé pokárání. „Tvůj účet je jedním ze stovek účtů, které zveřejňují čarodějnická videa, a já nemám zájem o nikoho z těch ostatních, byť bezpochyby milých lidí. Mám zájem o tebe. Čím to podle tebe asi tak může být?“

„Bydlím blízko?“

„Dáma s přezdívkou @SilverSpoons bydlí v Suffolku,“ odvětil Ian. „To je podstatně blíž než Brighton. Má padesát tři tisíc příznivců oproti tvým čtrnácti tisícům. A přesto, jak sis možná povšimla, tu teď není.“

Mika se trochu zachvěla, ale naštěstí se už jednatřicet let učila, jak obratně zvládat přesně takové situace, a tak neztratila rozvahu. „Takže pokud vám dobře rozumím,“ řekla a zvedla obočí, jako by nemohla uvěřit svým uším, „viděli jste moje videa a teď si myslíte, že jsem opravdová čarodějka? Co umí opravdu čarovat?“

Pro lásku boží, jenom to ne. Primróza by ji zabila.

„Ano,“ řekl stručně Ian. Přikročil k ní a zvedl jí hlavu, aby se mu podívala do očí. Ty jeho byly upřímné a laskavé a snažně ji žádaly, aby mu důvěřovala. „Miko. Prosím.“

A kruciprdel! Už zase to prosím.

„Tak jo,“ Mika ustoupila o krok vzad a změnila strategii. „Řekněme, jen hypoteticky, že opravdové čarodějky skutečně existují. Chcete tvrdit, že ty tři děti, co žijí v tomhle domě, jsou čarodějky?“

„Přesně tohle se ti snažíme říct.“

„To nemůže být pravda,“ řekla rozhodně Mika.

Zaprvé, čarodějek je velice málo. Rozhodně ne tolik, abyste denně na nějakou narazili, natož na tři najednou. A, za druhé, tři čarodějky na jedné adrese, to je absolutně zakázáno. Primróza sice nebyla pánem a vládcem všech čarodějek na světě, ale byla stará, mocná… a co bylo nejdůležitější, velmi přesvědčivá. V žádném případě by nenechala tři mladé čarodějky vyrůstat společně v jednom domě.

Leda že by o tom nevěděla.

„Iane,“ ozvala se nejistě Lucie, „nemyslím, že –“

„Á, já to vzdávám!“ skočil jí do řeči Ian a máchl rukama do vzduchu. „Tohle kličkování mě vrcholně rozčiluje. Miko, pochopil jsem, že nám nechceš říct pravdu, dokud ti ji neřekneme my. Tak tedy dobrá. Vyhrála jsi.“

„Iane –“

„V tomto domě žijí tři děti,“ pronesl pevným hlasem Ian s pohledem upřeným na Miku. „Všechny tři jsou čarodějky. Jamie, Ken, Lucie a já víme, že jsou to čarodějky. Víme, že čarodějky existují. Řekla nám o tom Liliana. Protože ona sama je taky čarodějka.“

„Iane,“ protestovala Lucie.

„Tak moment,“ ozvala se Mika, kterou jeho slova naprosto zaskočila. „Liliana že je čarodějka? Ta paní, které patří tenhle dům? Ta archeoložka, která je věčně pryč?“

„Zrovinka ta.“

„A ona vám řekla o čarodějkách?“

Ian nadšeně přikývl. „Takže už to chápeš?“

Ví Primróza o Lilianě? Určitě ano. Liliana byla nejspíš jedna z těch, které kdysi odmítly Primrózino pozvání do skupiny, která se rozhodně nejmenovala Přísně tajný spolek čarodějek.

„Ty mi nevěříš,“ konstatoval Ian, když Mika zůstala mlčet.

„Ne že bych ti nevěřila,“ odpověděla opatrnicky Mika.

„Pojď sem,“ ozval se poněkud hrubě Jamie.

U všech všudy! Opravdu jsou to čarodějky.

„Dost neobvyklá jména,“ poznamenala.

„Vzhledem k tomu, co jsou zač, Liliana nechtěla, aby je někdo dokázal vystopovat.“