Všechny postavy a události v této knize jsou smyšlené. Jakákoliv podobnost se skutečnými, žijícími či mrtvými, osobami je čistě náhodná.

Příběh se časově odehrává po románu Déjà vu.

VRAŽEDNÁ SPLÁTKA

Copyright © David Urban, 2024

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-9845-0

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Kapitola 57

Kapitola 58

Kapitola 59

Kapitola 60

Kapitola 61

Kapitola 1

Postava v tmavém oblečení se opírala o kapotu vozidla, skoro neviditelná v okolo vládnoucí temnotě. Prsty pravé ruky si nevědomky přejížděla po bradě a ústech a usilovně přemýšlela. Její zrak se upíral ke vzdáleným lampám veřejného osvětlení, stojícím pár metrů od posledních domů na okraji čtvrti, jež jako světelné majáčky označovaly hranici civilizace. Postava je nevnímala. Čekala, až se v jejich blízkosti objeví dvojice světel přijíždějícího auta. Hlavou jí chaoticky vířily desítky představ neúprosně zobrazujících možný průběh nadcházejícího setkání. Mysl jí předkládala rozličné varianty hovoru, otázek a odpovědí, chování a vyjednávání. Přesto nedokázala odhadnout, jak dnešní noc skončí. Se zoufalým zamručením zahnala vidinu katastrofického scénáře a rukou si promnula unavené oči. Doufala v nejlepší, ale byla připravena na nejhorší.

Pomalým krokem zamířila slepou, křovím obklopenou uličkou k hranici křižovatky s ulicí směřující na západ k zahrádkářské kolonii a dále z kopce k Vltavě a opačným směrem podél nádrže čističky odpadních vod do města.

Zastavila se vedle nejhustějšího keře a zadívala se do neproniknutelné tmy, halící stromy Draháňského údolí. Obávala se, aby odtud nepřijel nějaký cyklista, kterého od jízdy neodradila temná noc ani neosvětlená a nepřehledná stezka. Znala spoustu odvážlivců, již se silným světlem na řídítkách a baterkou na helmě riskovali cestu nebezpečným terénem v jakékoliv noční době.

Otočila hlavu a zaostřila zrak podél silnice až k okraji Dolních Chabrů. Mimo světel lamp a pár rozsvícených oken krajních domů nic neviděla. Odtud očekávala příjezd své nemesis. Jinudy se vozidlem do odlehlé uličky u vodní nádrže, používané převážně jako místo pro dostaveníčka milenců, dostat nedalo.

Při předchozích schůzkách je nikdo nevyrušil, přesto se obávala, že se na místo setkání ve stejnou chvíli rozhodne přijet sexuchtivá dvojice, překvapí je a hladký chod jednání překazí. O četnosti podobných návštěv svědčily desítky použitých kondomů poházených na popraskaném asfaltu i na větvích keřů, kam dopadly po vyhození z okénka vozidla.

Osoba netrpělivě pohlédla na hodinky a tiše zaklela. Dochvilnost rozhodně nepatřila mezi ctnosti protistrany. Odplivla si do trávy a vrátila se na konec slepé odbočky, kde v nejtemnějším místě stálo její vozidlo. Zlostně bouchla do kapoty a sprostě zanadávala. Dlouhé čekání již tak špatnou náladu nijak nezlepšovalo. Naopak. Už po příchodu do práce, kdy ji upomínka v mobilním telefonu kratičkým slovem upozornila, že opět nastal výplatní den, klesla její nálada hluboko pod bod mrazu a držela se tam celý den. Kvůli té krátké poznámce byla na kolegy nepříjemná a jen zázrakem přečkala do konce pracovní doby bez jakýchkoliv incidentů. Domů pro jistotu nejela a celé odpoledne až do noci bezcílně projížděla okrajovými částmi Prahy.

Se zachmuřeným obličejem sledovala oblohu posetou hvězdami a měsíc, marně se pokoušející prosvětlit houstnoucí mraky. Ve vzduchu cítila vlhkost, ale nebyla si jistá, zda se jedná o předzvěst blížícího se deště, nebo sem vítr zavál pach vody z nádrže čističky.

Zaregistrovala, že světla oken jednoho z krajních domů zhasla a část Dolních Chabrů se pohroužila do temnoty, již prozařoval jen slabý světelný opar. Jasné světlo v okně sousedního stavení na vteřinu zhaslo a vzápětí ho vystřídalo nezaměnitelné tlumené blikání. Poslední obyvatel pražské čtvrti, připomínající spíše vesnici, stále nešel spát se slepicemi, ale rozhodl se ponocovat ve společnosti televize.

Osoba si uvědomila, co je za den, a povzdechla si. Místo nepříjemné schůzky by teď také raději sledovala oblíbený detektivní seriál. Jenže číslovka dnešního data byla jako každý měsíc neúprosná a nekompromisně určila, kde se v noci bude nacházet. Zadívala se na hodinky a otráveně zavrtěla hlavou.

Půl dvanácté.

Unaveně zavřela oči a zaposlouchala se do nočního ticha. Nedoléhal sem ani nejslabší hluk civilizace, jen šumění větru ve větvích stromů a keřů, cvrlikání hmyzu a občasné ptačí vypísknutí.

„Tak kde sakra jsi?“ zašeptala s pohledem upřeným do míst, odkud sama přijela.

Jako kdyby se osud na její otázku rozhodl odpovědět, objevila se mezi krajními chaberskými domy světla vozidla. Z drobných teček se s každým ujetým metrem stávaly jasnější body a noční ticho prolomilo brumlání motoru.

A je to tady, povzdechla si. Okamžik, jenž rozhodne o tom, jakým směrem se její život bude ubírat dál, nadešel. Srdce se jí rozbušilo zběsilou rychlostí, jako kdyby se snažilo vyskočit z hrudi. Mysl znovu zahltily všemožné alternativy výsledků dnešní schůzky. Chvilková naděje ve šťastný konec se prodrala do popředí, ale okamžitě se vytratila. Jak přijíždějící ženu znala, věděla, že toto očekávání je liché. Úzkost, zloba a nenávist se vrátily v plné síle a ovládly ji. Reflexivně pravou rukou sáhla do vnitřní kapsy bundy a přesvědčila se, že bílá obálka, kterou do ní odpoledne vložila, je stále na svém místě.

Tmavý mercedes s holandskými registračními značkami pomalu zatočil z asfaltové silnice do slepé uličky, obklopené hustým křovím, a zamířil k zadnímu okraji vodní nádrže čističky. Silná dálková světla oslnila a na moment oslepila postavu, která bolestivě zavřela oči, impulzivně zvedla levou ruku před obličej a ucukla pohledem. Auto zpomalilo, projelo kolem ní a zastavilo rovnoběžně s jejím obyčejným vozem.

Motor ztichl, světla zhasla.

Slepá ulička se propadla zpátky do neproniknutelné tmy a hlubokého ticha.

Po pár vteřinách se uvnitř mercedesu rozsvítilo stropní světlo a z temnoty se vyloupl obličej mladé, asi třicetileté řidičky. S krátkými černými vlasy, symetrickou tváří s upraveným obočím, decentním make-upem a červenou rtěnkou lehce zvýrazňující rty vypadala na první pohled sympaticky a přitažlivě. Černovláska se naklonila k bočnímu oknu, pohlédla na čekající osobu a usmála se. V slabém světle se zaleskla řada zářivě bílých zubů.

Postava, opřená o pravé přední dveře svého auta, se zadívala do ženina obličeje, ale její úsměv neopětovala. Její tvář zůstávala bledá a kamenná, jen v očích se zračila narůstající beznaděj.

Řidička drobnou rukou a kývnutím hlavy pokynula, aby osoba nastoupila a posadila se na sedadlo spolujezdce. Aniž čekala na odpověď, zhasla stropní světlo.

Tmavé auto okamžitě splynulo s okolní temnotou.

Postava se zadkem odrazila od karoserie a neochotně vykročila směrem k mercedesu. Ačkoliv auto nebylo nijak vzdálené, trvalo jí neskutečně dlouho, než ho obešla a sáhla na kliku dveří. Nechtělo se jí nasednout, protože červík v hlavě jí našeptával, že jakmile otevře dveře, bude to znamenat konec. Konec života, jaký žila. Možná dokonce úplný konec.

Z vozidla se ozvalo netrpělivé klepání na palubní desku a tlumená nesrozumitelná slova.

Nebylo vyhnutí. Musí se tomu problému postavit čelem a vyřešit ho.

Zhluboka se nadechla, otevřela a nastoupila. Než za sebou zabouchla dveře, světlo na pár vteřin odhalilo celou postavu řidičky. Byla oblečena jako vždy elegantně a na úrovni, tentokrát v tmavém kalhotovém kostýmu, zvýrazňujícím její štíhlou postavu. Kdyby taková ženská přijela za někým na rande, rozhodně by se stala terčem závisti ostatních. Jenže tohle nebylo rande…

Sklíčená osoba ztěžka dopadla na sedadlo, tělem se natočila k mladé ženě a zády se částečně opřela o zavřené dveře. Upřela na řidičku zrak a pomalu si přivykala na šero vládnoucí v autě. Měsíční světlo, diody palubní desky a displej autorádia slabě prosvětlovaly interiér vozidla, takže byla po chvíli schopna rozeznat mimiku ženina obličeje.

„Koukám, že nemáš radost, že mě vidíš,“ komentovala se zvonivým melodickým smíchem výraz ve tváři osoby na sedadle spolujezdce. Laškovně, jako kdyby se sešli dva nejlepší přátelé, ji rukou plácla do stehna a nechala ji tam ležet.

Osoba neodpověděla, jen se víc zamračila.

„Netvař se jako kakabus,“ napomenula ji řidička. „Myslela jsem, že za tu dobu, co se takhle pokoutně scházíme, si mě oblíbíš.“

„Jdi do hajzlu!“ odsekla a zlostně ženinu ruku odstrčila.

„No, no, no, tady se nám někdo špatně vyspinkal.“

Osoba na místě spolujezdce sáhla do vnitřní kapsy a hodila řidičce do klína bílou obálku. „Tohle musí skončit! Už dál nechci…“

Mladá žena se vyřčené bláhovosti zasmála a s ironickým úsměvem zavrtěla hlavou. Štíhlými prsty s rudě nalakovanými nehty otevřela obálku. Vytáhla svazek bankovek a zručně je přepočítala.

Na čele se jí objevila hluboká vráska a obočí se pohnulo ke kořenu nosu, nad nímž vytvořilo dvojici svislých rýh. S nespokojeným mručením vrátila peníze zpátky.

„Chybí pět tisíc,“ proklála osobu smrtícím pohledem.

„Dvacet tisíc přece není málo!“

„Je to o pět tisíc méně, než zněla naše poslední dohoda.“

„Naše dohoda? Tvoje dohoda!“ vybuchla osoba na sedadle spolujezdce. „Ty jsi to zničehonic navýšila, mě ses na názor neptala! Je mi jasné, že když ti teď zaplatím víc, budeš chtít za nějaký čas ještě víc. Pochop, že takhle to prostě dál nejde!“

„A ty zase pochop, že mě tyhle tvoje ukňourané řečičky ani názory vůbec nezajímají,“ usmála se. V tom úsměvu ovšem nebyla žádná veselost, jen škodolibost, lhostejnost a zášť. „Takhle to je zkrátka na světě nastaveno. Když nechceš, abych vykecala to, co se tak vehementně snažíš utajit, tak budeš bez keců platit. Moc dobře víš, že mi neplatíš jenom za mlčení. Těch pět tisíc očekávám v další splátce, jinak…“

„Buď trochu vstřícná. Proč se přátelsky nedohodneme na těch pravidelných dvaceti tisících měsíčně? Vždyť máš tak vysoký plat, že ty peníze vůbec nepotřebuješ. Pro tebe to je jen drobné kapesné.“

„Proboha, nech toho! Moc dobře vím, kolik bereš, tak se nehandrkuj o pár kaček. Bídu třít nebudeš. Pro mě je to sice pakatel, ale o to vůbec nejde. Ty fakt nechápeš, že ty platby jsou v první řadě tvojí povinností a až v druhé jsou jen malým trestem za tvoje jednání? Mají ti připomínat, že každá sranda něco stojí.“

„Jenže já už dál nemůžu! Nechci! Moc dobře vím, že budeš utahovat šroub víc a víc, a nakonec to vyjde nastejno, jako kdybys s tím vyšla na veřejnost!“ Osoba se skoro rozvzlykala, když pocítila příval bezmoci. V životě si nedokázala představit, jaké to je, když vás vyděrač drží za koule a vy nemáte šanci se z toho sevření vymanit. Jedno uklouznutí, malá chyba a celý život se vám rozpadne v prach.

„Každý strůjcem svého štěstí,“ pokrčila řidička rameny.

„Příště už ti nezaplatím!“ pronesla osoba po chvilce mlčení.

„Ale zaplatíš,“ odpověděla mladá žena s jistotou v hlase a ušklíbla se. „Vím, jak moc ti záleží na tom, aby se to nikdo z rodiny a příbuzných nedozvěděl. Pokud s tím vyjdu na světlo, budeš mít smůlu. Už to nepůjde vrátit a bůhví, jak to pro tebe dopadne… Ale dělej, jak myslíš, mně to může být fuk. Ty peníze z tebe dostanu tak nebo onak.“

Osoba na nesmiřitelnou řidičku mercedesu zkoumavě pohlédla. Z její pokerové tváře ovšem nedokázala vyčíst, nakolik svá slova myslí vážně a nakolik blafuje. Možná by měla zariskovat a nechat pravdu vyjít na povrch. Možná by se jí ulevilo – psychicky určitě. Jenže zůstal by její život stále ve stejných kolejích, anebo by ten rozkodrcaný a těžce ovladatelný vlak nakonec sjel z trati a zničil sebe i všechno ostatní v jejím životě? Skončila by sama, opuštěná a na dně propasti, do níž se před pár lety osudovou chybou začala řítit?

Sklopila hlavu a pomalu vydechla. Promnula si víčka zavřených očí a zlehka zavrtěla hlavou. Ne, rodina by to nepochopila. Opustili by ji.

Osoba na mladou ženu sklíčeně pohlédla a zašeptala: „Prosím, nedělej to, nenuť mě ti platit víc. Je to chyba.“

„Tvoje chyba! A za chyby se platí! Jak jsem řekla, každá sranda a potěšení něco stojí. Na nějaké milodary ode mě zapomeň!“ odsekla zlostně. „A teď vypadni, nemám na tebe celou noc. Čeká mě dlouhá cesta.“

Osobě na sedadle spolujezdce se ve tváři zračila beznaděj. Cítila se jako myš zahnaná kočkou do kouta, z něhož se nedokáže dostat živá a zdravá. Otevřela dveře a zdrceně vystoupila do nočního chladu. Stropní světlo uvnitř vozu se rozsvítilo a znovu odhalilo zlomyslnou tvář, která se k tak krásné ženě vůbec nehodila. Jenže zlo má spoustu podob a nikde není psáno, že pohledná a sympatická tvář patří vždy andělovi a nikdy ďáblu.

„Za čtrnáct dní se vracím zpátky do Prahy, takže naši pravidelnou schůzku bez problému stihnu,“ pronesla, než vystupující osoba stačila zabouchnout dveře. Střetla se s jejím pohledem a chladně dodala, že bude očekávat dvacet pět tisíc korun.

Pohled nesmlouvavých tvrdých očí mladé ženy a ironický škleb, jenž jí hyzdil obličej a měnil ji v monstrum, ve vydírané osobě vzedmuly vlnu nepřekonatelného odporu a bezmezného vzteku. Měla pocit, jako kdyby se těžce zkoušená hráz uvnitř její mysli protrhla. Jako kdyby člověk v jasně osvětlené místnosti přešel k vypínači a stiskl ho.

Cvak.

Rozumné uvažování a myšlenky obestřela temnota.

Pohár trpělivosti přetekl.

Mladá řidička v tom divokém pohledu spatřila podivnou změnu, z níž ji zamrazilo. Ironický škleb na tváři jí ztuhl a pomalu se změnil v překvapený, vzápětí vystřídaný nevysvětlitelným strachem. Ucukla pohledem a opřela se do sedadla, nohy si našly pedály a ruka se stisknutím tlačítka pokusila nastartovat motor. Nedbala otevřených dveří. Její myšlenky se upnuly na rychlé vycouvání ze slepé uličky a odjezd pryč.

Než se však mercedes stačil rozjet, zamračená temná postava se znovu ocitla na sedadle spolujezdce a prudce za sebou zabouchla dveře.

Kapitola 2

Asfaltové cesty v žižkovském parku Parukářka byly mokré a poseté spadaným listím. Zatímco v korunách stromů hrály všemi barvami podzimu, na zemi z nich po deštivé noci zbyla jen rozmočená hnědá hmota. Jejich svěžest zmizela v nenávratnu, jakmile dopadly na zem, přisály se k povrchu chodníku a staly se obětí podrážek bot.

Poručík Eduard Braun si nevšímal barevné krásy na stromech ani hnusu na zemi. Myšlenky se mu toulaly ve vzpomínkách, rekapituloval dobré i špatné časy u policie a přemýšlel o blízké i vzdálenější budoucnosti. Zhluboka dýchal svěží vzduch a rovnoměrným krokem směřoval k vrcholu kopce, který dominoval této části Žižkova. Po dvaceti minutách chůze od metra Palmovka se cítil příjemně uvolněný a probuzený. Jestli byl duševně připravený na další náročnou službu, si nebyl jistý.

Jako každé ráno před službou se na nejvyšším bodě kopce zastavil a zkontroloval čas. Měl ho dostatek, takže nebylo proč spěchat.

Spokojeně se usmál a zrakem přelétl několik hlavních pražských dominant, které se před ním v dálce rozkládaly jako na dlani. Jezdecká socha Jana Žižky na severozápadě hleděla k Petřínské rozhledně, takže viděl spíš koňské pozadí než samotného hrdinného vojevůdce. Bez zájmu o rozhlednu stočil pohled k nejvyšší budově Žižkova, jež z okna kanceláře výjezdovky každou službu přitahovala jeho pohled. Stříbrná televizní věž, připomínající kosmickou raketu s malými černými kosmonauty lezoucími po jejím povrchu, se mu za ty roky nesmazatelně vryla do paměti.

Bleděmodré nebe nad Prahou bez nejmenšího mráčku slibovalo příjemný podzimní den. Zavřel oči a skoro minutu si užíval osvěžujícího vánku. Na chvíli se nechal pohltit klidem a tichem panujícími v parku. Klidně by si té ranní pohody se sluncem vycházejícím za zády užíval pár dalších minut, ale čas byl neúprosný.

Pohlédl na hodinky a povzdechl si. Spokojený úsměv mu zmizel z tváře a nahradil ho chmurný výraz. Do začátku čtyřiadvacetihodinové služby zbývalo patnáct minut. Nijak zvlášť se mu do práce nechtělo.

Po sedmi letech u výjezdové skupiny cítil, že se povážlivě blíží k limitu, který zvládal snést. Na oddělení pátrání strávil dvakrát takovou dobu, než ho dostihl pocit vyhoření, ale tušil, že u výjezdovky tak dlouho nevydrží. Nevěděl, zda svůj stav může nazývat klasickým vyhořením, spíše by ho označil jako dosažení limitu psychické tolerance nebo odolnosti.

S každým případem nahlížel hlouběji a hlouběji do propasti plné lidského hnusu a špíny a ta propast k němu natahovala ruce a chystala se ho pozřít. Nikdy dříve si to nepřipouštěl, ale poslední dobou se začínal bát, aby přes ten okraj nepřepadl. Po každé službě odcházel domů vyšťavený jako citron, občas na pokraji nervového zhroucení. Cítil, že okamžik zlomu se pomalu, ale jistě blíží. Co se stane, pokud k němu dojde, si nedokázal představit.

Psychický tlak při nutnosti okamžitého rozhodování na místě činu ho vyčerpával, ale dokázal se s ním vyrovnat. Horší bylo, že přestával snášet pohled na nesčetné podoby smrti. Zatím se mu nedělalo zle, nijak vážně mu to v dokončení vyšetřování případů úmrtí nevadilo, dokázal přečkat ten hrozný pohled i odporný zápach, ale už dál nechtěl. Nechtěl vídat ten hnus, jehož je většina lidí ušetřena a neumí si ho ani představit.

Tolik mrtvých lidí, s kolika se rok co rok setkával u výjezdovky, nespatřil za celou dřívější službu v uniformě ani na oddělení pátrání. Jestli to za předchozích dvaadvacet let policejní práce bylo všeho všudy pět mrtvol, pak setkání se stejným počtem coby detektiv výjezdové skupiny absolvoval za měsíc. S každým pohledem do skelných očí nebo na rozložená těla mrtvých lidí se mu hrůzostrašné obrazy vrývaly víc a víc pod kůži a duševně ho ničily.

Marně si po každé službě při relaxačním plavání v bazénu nalhával, že ten hnus ze sebe vyplavuje. Zpočátku možná, ale nyní to již nefungovalo. Obrazy smrti mu dlouhé dny zůstávaly vypálené za zavřenými víčky, když šel večer spát. Pocit, že už tuhle práci nechce dělat, v něm sílil každým dnem. Zatím ho vždy překonal, ale jen díky tomu, že si v nitru stanovil jasný cíl, nebo spíše termín. Třicet let. Ještě rok vydrží, a pokud se něco nezmění, skončí u výjezdovky, nebo možná celkově u policie.

Naposledy se nadechl a vydal se z kopce dolů. Přešel lávku přes Prokopovu ulici, obešel vysoký panelový dům a po pěti minutách vstoupil do staré žižkovské budovy, kde s dalšími odděleními kriminálky sídlila výjezdová skupina.

Když procházel kolem hotelu Olšanka, ozval se za Edovými zády veselý pozdrav, po němž následovalo přátelské šťouchnutí do levé ruky. Vedle staršího detektiva se objevila malá, usměvavá, asi třicetiletá blondýnka.

„Netvař se jako bubák,“ napomenula ho se smíchem vyšetřovatelka Diana Černá. „Je krásný podzimní den, sluníčko se na tebe směje, vzduch voní babím létem. Bude to fajn.“

Eda si štíhlou dívku podezřívavě změřil, jestli si z něj nedělá legraci. Vypadalo to, že ne. Sršela pozitivní energií a pohodou, jakou u ní ještě před půl rokem marně hledal. Jenže od doby, kdy spolu ve volnu prošetřovali a úspěšně vyřešili případ sériových vražd bezdomovců, se naprosto změnila. Z věčně naštvané, protivné a sarkastické ženy se stala sympatickou a pohodovou kolegyní, s níž od té doby rád pracoval. V duchu doufal, že jí to vydrží a nevrátí se do starých kolejí. Zatím ji v dobré náladě udržovala vidina přestupu k mordpartě, který jí Eda domluvil u svého kamaráda Honzy Kolouška, vedoucího onoho prestižního prvního oddělení. Stačilo vydržet, než se uvolní místo.

„Já tě nepoznávám,“ zavrtěl hlavou. „Jsem zvědavý, jestli ti ta dobrá nálada vydrží, až nás operační pošle na nějakou sračku.“

„Jasně že jo,“ ušklíbla se a laškovně ho drcla do lokte.

„Že ty sis v noci užila?“ uhodil hřebíček na hlavičku. V minulosti, když měl po ránu dobrou náladu, vpálila mu Diana pokaždé stejný dotaz, jen použila hrubší výrazy. „Konečně ses někým nechala sbalit?“

Spiklenecky na něj mrkla a na tváři se jí usadil zasněný výraz. „O tom dáma nemluví…“

„Vždyť se taky ptám tebe,“ zasmál se Eda a utržil další šťouchnutí do ramene.

V družném hovoru dorazili až k proskleným dveřím policejní budovy. Před vchodem na chodníku stál třetí člen jejich výjezdové skupiny.

Ludvík Fiala mlčky potahoval z elektronické cigarety a procítěně do vzduchu vypouštěl oblaka bílého kouře.

„Hraješ si na parní lokomotivu?“ zeptal se Eda Braun zvesela pětapadesátiletého vousáče, když se vedle něj s Dianou Černou zastavili.

Technik výjezdovky si dal s odpovědí na čas. Zamyšleně nasál mentolovou náplň a vyfoukl ji nad hlavu.

„Ne,“ odpověděl po chvíli stroze a černou trubičku opatrně schoval do náprsní kapsy. Eda s Dianou jen nevěřícně zavrtěli hlavou. Od staršího flegmatického muže se málokdy dočkali delší odpovědi.

„Asi pojedeme k požáru auta,“ dodal, když společně procházeli vrátnicí.

„Jak to víš?“ zeptala se překvapená vyšetřovatelka. Technik se málokdy zajímal o aktuální situaci v rajonu, spokojil se vždy jen s oznámením vedoucího výjezdovky, že někam vyráží. Na místě činu se ponořil do práce a nenechával se ničím rušit. Nic jiného ho nezajímalo, pouze najít a zajistit co nejvíce stop, jež pomohou k odhalení pachatele.

„Řekli mi to kluci z končící směny, než odjeli na předání služby ke komisaři,“ odpověděl a bez dalšího vysvětlování zamířil do své kanceláře.

„Připravíme se a uvidíme, jestli nás tam operační pošle,“ pokrčil rameny vedoucí výjezdovky a střelil očima po Dianě. „Ještě pořád máš dobrou náladu?“

„Jasně,“ mávla rukou na znamení, že tohle ji nerozhází. „Shořelých aut jsem už viděla desítky. To bude brnkačka, pohodová práce.“

Kapitola 3

„Tak se na ten požár auta podíváme,“ prohodil Eda do ticha kanceláře, když za sebou zavřel dveře a posadil se k počítači. V rychlosti zadal heslo do systému, a než se mu načetla pracovní plocha s ikonami programů, zadíval se z otevřeného okna ven. Nadechl se teplého vzduchu a upnul pohled na žižkovskou televizní věž, dominující nad střechami nevýrazných domů staré zástavby.

Systém v počítači ho znělkou vytrhl z chvilkového rozjímání a vrátil nohama na zem. Neomylně najel myší na ikonu policejního majáčku a spustil program, v němž se zaznamenávaly všechny události oznámené občany a prošetřované ve služebním rajonu policejního ředitelství.

V tabulkovém soupise mezi vrchními bíle a šedě zbarvenými řádky zářil jediný rudě. Ludva měl s požárem pravdu.

„Hm, divné,“ podivil se. Proč o požáru operační důstojník nevyrozuměl už minulou směnu, když oznámení náhodně projíždějícího cyklisty přijali na lince 158 kolem páté hodiny?

Pročítal si jednotlivé informace, ale důvod, proč tam už déle než dvě hodiny nikdo výjezdovku nevyslal, mu unikal. Tohle byl přesně ten typ případů, na které byli posíláni. Drahý mercedes zapálený na konci slepé ulice bude nejspíš ukradený nebo použitý při nějaké závažné trestné činnosti, jinak by ho nikdo neničil, napadlo Edu. V rychlosti dočetl poslední řádky zapsané v Majáku a zamyšleně se opřel do opěradla kancelářské židle. Nic podstatného se nedozvěděl, jen příjezdy policejních a hasičských jednotek. Podle poslední poznámky na místo požáru dorazil vyšetřovatel hasičů a zůstávala tam hlídka bohnického místního oddělení, v jejímž rajonu se cesta podél čističky odpadních vod v Dolních Chabrech nacházela.

Pohlédl na hodiny a povzdechl si. Pošle je tam operační vůbec? Pokud to je odstavený vrak, tak by nemusel. Možná to bude ten případ, kdy se vše vyřeší bez jejich účasti.

Váhal, zda si uvařit kávu, nebo čekat, ale potřeba kofeinu se ukázala silnější. Přešel k rychlovarné konvici, která se nacházela na mikrovlnce umístěné na lednici. Rychlou kávu snad stihne, i kdyby měl za deset minut vyjet. Než však stačil odejít do kuchyňky pro vodu, zadrnčel na stole za jeho zády starý tlačítkový telefon. Odložil konvici a před třetím zazvoněním zvedl sluchátko.

„Braun, výjezd,“ zahlásil se, sáhl po propisce a přisunul si k ruce poznámkový blok. Operační důstojník jako kdyby vytušil, že si chce uvařit kávu a sníst snídani, a na just mu nedal příležitost.

„Mám pro tebe požár auta v Chabrech,“ začal a postupně mu vyložil skromné informace, které měl Eda dávno přečtené. Jestli je auto kradené nebo se vyskytly nějaké podezřelé okolnosti, se nedozvěděl. Vypadalo to jako prkotina. Přislíbil operačnímu, že okamžitě vyrazí a bude ho průběžně informovat.

„Pošli mi tam psovoda se psem na akceleranty,“ napadlo Edu, než ukončil hovor. Málem by na to zapomněl. Auto na opuštěném místě nejspíš nevzplálo samo od sebe, takže pes svým cvičeným čichem okamžitě potvrdí úmyslné zapálení žhářem. Pro zadokumentování případu to bylo nezbytné, stejně jako vyjádření vyšetřovatele hasičů.

Detektiv ukončil hovor a obvolal nedočkavé kolegy. Diana i Ludva počítali s brzkým odjezdem, takže byli připraveni. Naposledy zkontroloval, jestli do Majáku nepřibyla nějaká podstatná informace, ale stav se nezměnil a stále zůstával zoufale neaktualizovaný.

Během pár minut již Ludvík Fiala zručně řídil policejní transportér žižkovskými ulicemi, vstříc Libni a přes Kobylisy a Bohnice až na samotný okraj Prahy skoro ke Zdibům. Když kličkoval úzkými ulicemi Dolních Chaber a vjel do ulice K Draháni, rozezvonil se Edovi v kapse služební telefon.

„Operační,“ houkl na Dianu, jež se k němu naklonila ze zadních sedaček. Přijal hovor a zaposlouchal se do novinek.

„To si děláš legraci?“ vyhrkl do telefonu udiveně. „To si toho nikdo nevšiml, jakmile to auto uhasili?“

„Co se děje?“ zašeptala zvědavě Diana. Eda jen zamračeně zavrtěl hlavou a zvedl ruku, aby počkala. Poslouchal výmluvy a jen nevěřícně vrtěl hlavou. Po minutě ukončil hovor a vrátil telefon do kapsy.

„Tak co je?“

„Tomu neuvěříte,“ odfrkl si Eda, čímž sklidil zvědavý pohled Ludvíka Fialy, jehož podrobnosti případů většinou nechávaly chladným. „Teprve teď ta hlídka, která na nás a vyšetřovatele hasičů čeká na místě, oznámila operačnímu, že v tom autě na sedadle řidiče sedí mrtvola.“

Kapitola 4

Technik zaparkoval služební transportér několik desítek metrů od odbočky ke slepé ulici, kopírující kratší stranu nádrže čističky odpadních vod. Blíž k požářišti se s autem nedostal kvůli třem hasičským vozidlům.

Jakmile Ludva zhasl motor, Eda s Dianou vyskočili z auta a vydali se vstříc odcházejícím hasičům. Požár byl zdárně uhašen, takže jejich práce skončila, zatímco pro vyšetřovatele začínala. Než detektivové došli na roh nádrže, ozvalo se za jejich zády hlasité kašlání startovaných motorů nákladních vozidel.

Mladý nadstrážmistr si všiml přicházejících členů výjezdové skupiny, zanechal psovoda s hnědým psem u doutnajícího vozidla a vyrazil jim vstříc.

„Tak co pro nás máš? Ještě nějakou další mrtvolu? “ zeptala se policisty s nádechem ironie Diana. Pokaždé ji – stejně jako Edu Brauna – rozčilovalo, když hlídky na místě činu nedokázaly zjistit všechny informace nebo je řádně nepředaly operačnímu důstojníkovi, takže výjezdovka na místo vyrážela s neúplnými znalostmi. Častokrát se tak stalo, že vyjeli k určitému případu, z něhož se po příjezdu na místo činu vyklubalo něco úplně jiného.

„Ne,“ nadstrážmistr vehementně vrtěl hlavou a vyhýbal se očnímu kontaktu s vyšetřovatelkou. „Je tam jen jedna, na sedadle řidiče. U toho auta byl velký žár a ta mrtvola se zkroutila, takže oknem nebyla vidět. Hasiči ji našli, až když požár uhasili a auto začali pořádně prolívat vodou. Jakmile si mrtvoly všimli, dávali pozor, aby ji proudem vody nepoškodili. Opravdu to nebyla naše chyba, že jsme ji hned neviděli.“

„Hm,“ odtušila Diana a postoupila ke slabě doutnajícímu vraku, kolem kterého pobíhal pes.

„Dali jsme to vědět operačnímu, jakmile jsme mrtvolu objevili,“ dodal policista.

„V klidu,“ poklepal ho Eda smířlivě po rameni. „Žádná aféra z toho nebude.“

Vedoucí výjezdovky se připojil k Dianě, obezřetně nahlížející do vnitřku naprosto shořelého vozidla. Hasiči mercedes prolili vodou dostatečně, takže na silnici se vytvořilo několik velkých louží a nánosy hlíny a prachu se rozbahnily. Natáhl k autu ruku, ale žádné teplo z něj již nesálalo. Vzduch byl prosycený kouřem, spáleninou a vůní pečeného masa.

„Někdo si sem jel v noci zašpásovat a vzplálo mu auto, nebo ho někdo zapálil úmyslně?“ oslovil Eda vyšetřovatele hasičů. Psovod od vraku auta odvolal svého mazlíčka a připojil se k detektivům. Pes se rozeběhl na travnatý plácek, kde začal očuchávat blízké keře, kolem nichž ležely rozházené odpadky, vypité láhve alkoholu a použité kondomy.

„Jestli jste doufali v nehodu nebo technickou závadu, tak vás zklamu,“ zavrtěl hasič hlavou. „Pes jednoznačně identifikoval použití akcelerantu a já podle ohnisek mohu potvrdit, že to někdo udělal úmyslně.“

„Jakého akcelerantu?“ zeptala se Diana.

„Vzal jsem hasební vodu a nějaké vzorky,“ odpověděl vyšetřovatel, „ale podle zápachu bych řekl, že to byl obyčejný benzín.“

„Nemohl se vznítit benzín z nádrže?“

„Nemohl, benzín v nádrži není tak snadné zapálit, jako to vidíte ve filmech. Oheň sice na autě udělal dost škody, ale k nádrži se nedostal. Kdyby jo, tak tu najdeme jen spoustu pokroucených a rozházených plechů a nejspíš ani nepoznáme, že šlo o mercedes,“ vysvětloval. „Pachatel prokazatelně polil benzínem karoserii vepředu, kde ji také zapálil, ale první ohnisko požáru je v zavazadlovém prostoru a zezadu na zadních sedačkách. Otevřel kufr, odsunul krycí plátěnou roletu a vylil tam celkem dost benzínu, aby zničil celý obsah.“

„Mrtvola politá nebyla? Že by se sama upálila?“

„Neřekl bych,“ zavrtěl hlavou. „Podle rozsahu poškození auto hořelo nejdřív zevnitř kufru. Odtud se oheň přenesl na zadní sedačky a pak i na přední s mrtvolou. Žárem praskla okna, chytla střecha a zadní nárazníky. Vpředu oheň zničil karoserii, plastové části motoru a zahořely i pneumatiky. Pachatel chtěl zničit zejména vnitřek vozidla, včetně mrtvoly a jejích věcí.“

„Jak to víte?“ podivila se Diana a hasič ji obdařil shovívavým úsměvem.

„Zkušenosti a praxe,“ pokrčil rameny. „Proti vnějšku je vnitřek kompletně zničený.“

„Takže vražda…“ konstatovala. „Někdo řidiče nejspíš omráčil a pak rozdělal oheň, aby spolu s obětí zahladil všechny stopy. Upálil toho člověka zaživa, nebo až jeho mrtvolu?“

„To netuším.“

„Pokud se chtěl zbavit mrtvoly, proč benzínem nepolil hlavně ji?“

„Tak to vám neřeknu. Zeptejte se vraha, až ho chytnete,“ poradil vyšetřovatelce hasič. „Kdyby to udělal, tak z ní možná nic nenajdeme. Takhle máte štěstí, že to zas tak dobře a rychle nehořelo, takže ji třeba identifikujete.“

Diana přikývla. Tohle bylo opravdu štěstí a dost možná i vrahova osudná chyba.

„Jak dlouho myslíte, že ten požár trval?“

„To chcete vážně moc,“ zavrtěl hlavou a protočil oči. „Tady hraje roli tolik vlivů, že nemám představu. Mohlo to hořet hodinu nebo taky tři čtyři, než sem dojelo naše první auto a započalo hašení. Kluci dorazili za patnáct minut od oznámení na linku 150.“

„Chápu,“ odtušila zklamaně.

„Budete to tělo chtít vyndat, nebo to nějak zvládnete?“ zeptal se vyšetřovatel hasičů před odchodem.

„My na to rozhodně nemáme,“ zhrozil se Eda. „Technik to všechno vyfotí a pak byste nám ho mohli vytáhnout, aby se na něj podíval koroner. Ludvo, pusť se do toho a já jdu volat operačnímu.“

Ludvík Fiala trpělivě čekal na okraji jedné z louží, zamyšleně si prohlížel ohořelý vrak a systematicky nasával obsah elektronické cigarety, který v oblacích kouře vypouštěl nad sebe. Vzduch kolem něj voněl mentolem. Přikývl, uložil trubičku do kapsy a vytáhl z brašny fotoaparát. Pořídil několik snímků z větší vzdálenosti, aby bylo v budoucnu možné identifikovat přesnou polohu místa činu a člověk prohlížející si fotodokumentaci měl představu, jak to kolem vypadalo. Když byl se záběry spokojen, přesunul se k vozidlu a zadokumentoval ho ze všech stran, než se zaměřil na interiér a spálenou mrtvolu.

Vyšetřovatelka se držela po technikově boku a do bloku si zapisovala jednotlivá zjištění a detaily, jež na místě činu postřehla. Moc dobře si uvědomovala, že v případě vraždy musí být sepsaný protokol o ohledání místa činu úplný a bezchybný.

„Mohly poznávací značky shořet?“ zeptala se hasiče, když si všimla, že vozidlo není opatřeno ani jednou.

Zavrtěl hlavou. „Někdo je odšrouboval a odnesl, než auto zapálil.“

„Co je ta spálená hromada támhle?“ ukázala na neforemnou kupu za vozidlem.

„Obsah zavazadlového prostoru,“ odpověděl. „Tedy to, co z něj zbylo. Většina shořela, ale bylo tam toho celkem dost, takže něco málo si udrželo aspoň přibližnou podobu a tvar. Vypadá to jako zbytky několika cestovních kufrů se spoustou oblečení. Písemnosti ani doklady nepřežily, pokud tam tedy byly, notebook se taky seškvařil a roztekl.“

Diana přešla ke kupě nesourodých ohořelých a deformovaných věcí a rukou v gumové rukavici ji rozhrábla. S většinou předmětů skoro nedokázala pohnout, jak se vzájemně spekly do sebe. Hodně věcí nešlo poznat, látky z většiny shořely a plastové věci se roztavily, ale některé kovové části předmětů jen zčernaly. Podle konstrukce mezi věcmi identifikovala kufr na kolečkách, přezky a zavírání menší kabely a také zbytky dámských lodiček.

„Ta mrtvola je ženská?“

„Vy tedy dneska máte dotazy,“ odpověděl pobaveně hasič. „Sama vidíte, že na první pohled horko těžko poznáte, že to je člověk. Já tam nevidím ani mužské, ani ženské rysy. Žár to tělo zkroutil, takže neodhadnu ani výšku. I kdyby ta mrtvola byl chlap, tak pochybuji, že mezi nohama najdete jeho nádobíčko, když jí z větší části shořely nohy i ruce.“

Přikývla. Vyšetřovatel hasičů měl pravdu. Otřásla se při pohledu na hnědou spálenou kůži pokroucené karikatury člověka, jen vzdáleně připomínající lidské tělo.

„Koroner a někdo z oddělení vražd jsou na cestě,“ oznámil Eda, jakmile se po ukončení telefonického hovoru připojil k vyšetřovatelce. „Operační chtěl vědět, co je to za auto, ale já to nepoznal.“

„Mercedes,“ odpověděl technik a ukázal k předku vozidla. „Tady je zbytek té trojcípé hvězdy.“

„Můžeš vyfotit tenhle ohořelý štítek?“ zeptal se Eda a zamžoural na kovovou destičku ve spodní části zdeformovaného předního skla, z níž většina čísel a znaků vymizela. „Třeba se ti z toho nějak podaří vytáhnout VIN.“

„Zkusím to.“

„Je to jediná možnost, jak identifikovat auto a zjistit majitele. Toho řidiče asi jen tak neztotožníme,“ povzdechl si Eda, když mu došlo, před jak zapeklitým případem stojí. Pohlédl na Dianu a hasiče. „Doklady nebo nějaké písemnosti nepřežily?“

„Ne,“ odtušila vyšetřovatelka. „Pokud věci ze zavazadlového prostoru patřily řidiči, tak by to mohla být žena, ale bůhví.“

Blýskání a cvakání fotoaparátu utichlo a technik se připojil ke kolegům.

„Auto je zadokumentované, takže se můžeme vrhnout na mrtvolu,“ oznámil.

„Povedl se ti ten štítek?“

„Vyfotil jsem to ze všech stran a různě nasvícené, ale tady na displeji foťáku s tím moc nevyčaruji,“ odpověděl zklamaně. „Zkusím to zviditelnit na počítači, až se vrátíme na barák.“

„Stejně to auto necháme odtáhnout do našich dílen, takže v nejhorším případě snad technici při podrobnějším ohledání najdou nějakou další identifikaci, číslo motoru nebo jiné číslo karoserie,“ uvažovala Diana. „Mám dojem, že výrobci dávají štítek s číslem VIN někam do auta ještě skrytě, kvůli zlodějům a padělatelům.“

„Určitě,“ přikývl Eda Braun. „U autařů dělá kluk, co má tohle v malíku, ten bude vědět, kde hledat.“

Vyšetřovatel hasičů mávl na čtveřici svých mužů, trpělivě postávajících u posledního hasičského auta, které na místě požáru zůstalo. Jeden z mladíků sáhl do bedny na boku auta pro hydraulické nůžky, další si vzal páčidlo. Když se nástroji vybavili i zbylí dva, společně se vydali k spálenému vraku.

„Už ho máme vyndat?“ kývl vousatý hasič hlavou k mrtvole řidiče.

„Pokud se vám to povede,“ odpověděla Diana.

„Nějak se to vždycky povede,“ pokrčil rameny a ručně se pokusil otevřít dveře. Nepodařilo se mu to. Zarazil mezi dveře a karoserii páčidlo, silně se o něj opřel, ale dveře se ani tentokrát nepohnuly. Kývl k mladíkovi s nůžkami. „Vystříhej ho.“

Hasič nadšeně spustil přístroj a přistoupil k vozidlu. Za pomoci ostatních kolegů během pár vteřin rozpáral kovové části auta a na místě dveří vytvořil větší otvor. Odložil nůžky a ustoupil, aby vousáči s dalším kolegou umožnil přístup k mrtvému tělu.

Eda s Dianou se radši otočili, když viděli, jak muži táhnou sedící zkroucenou postavu ven a další hasič z druhé strany ostrým nožem odřezává látku sedačky přiškvařenou k jejím zádům. Prostorem se rozezněly tiché nadávky, když se kůže spálené mrtvoly roztrhla, prsty mužů pronikly do jejího těla a vzduchem zavonělo aroma spáleného masa.

„Potřebujete ještě něco?“ zeptal se vyšetřovatel hasičů, jakmile jeho kolegové podivnou karikaturu člověka položili na suché místo betonového povrchu cesty.

Diana upřela pohled na upálené tělo a zavrtěla hlavou.

„Zprávu budete mít u nás,“ dodal a vydal se za odcházejícími kolegy. Pro hasiče namáhavá práce skončila.

Kapitola 5

Mladý nadstrážmistr pohlédl na spálené tělo, zbledl a beze slova se vydal ke křižovatce. Z jeho výrazu bylo zřejmé, že za svoji krátkou kariéru ještě nic takového neviděl. Než došel k rozcestí, zastavil se u jednoho z hustých keřů. Vrčení odjíždějících hasičských vozidel vystřídaly zvuky dávení.

„Nechutné,“ zhodnotil Eda Braun mrtvé tělo a pomalu zhluboka dýchal. „Nikdy jsem si na ty spálené mrtvoly nezvykl. Naštěstí jich moc nebylo.“

„Taky jsem jich moc nevyšetřovala,“ přikývla Diana, ale odhodlaně si k tělu přidřepla na bobek, aby se podívala zblízka. „Je to pro smysly takové záludnější než jiné mrtvoly, viď? U čerstvé mrtvoly necítíš nic a působí tak nějak neutrálně, u shnilé dostaneš to, co očekáváš – vidíš hnusný obraz a k němu se připojí odporný smrad, ale tohle…“

„Přesně jsi to vystihla,“ přikývl a pohlédl směrem k příjezdové cestě, odkud se blížilo houkání sirény a mezi stromy prosvítalo blikání majáku. „Tady cítíš příjemnou vůni grilovaného masa, a přitom vidíš odporně pokřivenou karikaturu člověka.“

„Nechte už té romantiky,“ šťouchl do Edy s úsměškem Ludva a podal mu videokameru. „Koronerka se blíží, tak bychom zatím mohli nahrát úvod,“ kývl na vyšetřovatelku.

„Dobrý nápad,“ přisvědčila, když viděla, jak za jejich služebním vozidlem parkuje bílá dodávka s černým označením koronera. „Tak začneme,“ dodala a postavila se k mrtvému tělu. Eda pustil kameru a pokynul jí. Diana přeříkala klasický úvod o tom, kde a proč se nachází, a postupně se pustila do popisu místa činu. Od shořelého vraku auta plynule přešla k mrtvému tělu. S komentářem skončila ve chvíli, kdy k nim dorazila mladá koronerka.

Eda přerušil záznam a přivítal se s příchozí. Byl rád, že službu nemá starý Vrána, který se už přes rok chystal do důchodu, ale stále to odkládal. Naštěstí ho u mrtvol potkával maximálně jednou za měsíc. Býval to dobrý a pečlivý doktor, ale pokročilý důchodový věk se čím dál víc odrážel na jeho výkonnosti a kvalitě ohledávání.

Starému koronerovi byla Adéla Svačinová důstojnou nástupkyní. Lékařce bylo stěží pětatřicet let, byla aktivní, svědomitá a neštítila se dotýkat ani sebevětšího hnusu, v nějž se lidské tělo proměnilo. V tom ji Vrána vyučil dobře.

„Koukám, že pro mě máte pěknou grilovačku,“ přivítala se lékařka s členy výjezdové skupiny. Se všemi si potřásla rukou, potom si gumičkou sepjala dlouhé zrzavé vlasy do ohonu a natáhla si na ruce chirurgické rukavice. Na jejím pihovatém obličeji zazářil úsměv a oči při pohledu na mrtvolu svítily nedočkavostí.

„Dalo by se to tak říct,“ přisvědčil Eda, kývl na kolegy a zamířil objektiv kamery na mladou lékařku.

Vyšetřovatelka do záznamu k ohledání mrtvoly uvedla jméno koronerky a předala jí slovo. Malá rusovláska si přiklekla k mrtvému tělu a nejdříve si ho celé prohlédla.

Mrtvola ležela na boku, tak jak ji položili hasiči. Svaly a kůže skoro na celém těle byly napnuté k prasknutí vlivem žáru. Na dvou místech byla pokožka roztržená po manipulaci hasičů, ale z těla nevytékala žádná krev. Ta se vypařila, když se tělo peklo. Mrtvola zůstala ve stejné poloze, jako když sedě-la na sedadle v autě. Zbytky mírně pokrčených nohou se nenarovnaly, ruce zůstaly překřížené před tělem. Nejslabší, tedy krajní části všech končetin zmizely spolu s kostmi a zůstaly po nich jen deformované spálené pahýly. Z oblečení zbylo několik ohořelých zbytků, z nichž však nebylo zřejmé, o jaký oděv se jedná. Prsteny, náramky ani řetízky mrtvé tělo nezdobily, oheň je nejspíše zničil.

Lékařka rukama prohmatala malou lebku s napjatou hněděrudou kůží, která po jejím dotyku na několika místech popraskala. Eda očekával, že se objeví krvavé kapky, ale mýlil se. Otevřená kůže odhalila jen upečené maso a pod ním bělostnou lebeční kost.

Když koronerka začala zkoumat obličej s chybějícíma očima, ušima i nosem, s odporem odvrátil zrak. Už nyní tušil, že tvář zbavená lidských rysů ho bude za zavřenými víčky pronásledovat několik dní, a ani plavání v bazénu mu tu vzpomínku z paměti nevymaže.

Otočil hlavu, aniž by s kamerou přestal zabírat mrtvé tělo, a zhluboka se nadechl. Jeho přesvědčení, že tohle po zbytek svého života už vídat nechce, zesílilo. Všeho moc škodí a spálená mrtvola byla možná poslední kapkou plnící pohár jeho trpělivosti a aktivní služby u výjezdovky. S nechutí pohlédl na displej kamery a přiblížil záběr na místo, kde se koronerka snažila rozpoznat pohlaví oběti. Znovu obraz vrátil na celkový pohled a ujistil se, že objektiv míří správným směrem. Sám se raději zaměřil na pozorování pihaté tváře mladé ženy, v jejíchž očích se zračily až nepochopitelné soustředění a zájem.

„Jestli ti je blbě, tak to převezmu,“ zašeptala Edovi do ucha Diana. Zlehka zavrtěl hlavou.

„Je mi líto, ale tady toho moc nezjistím,“ oznámila koronerka, když se vedle mrtvoly postavila a pohlédla na vyšetřovatelku. „Tělo je moc poničené ohněm, zkroutilo se a smrštilo, takže nemohu stoprocentně určit, jestli to je muž, nebo žena. Přikláním se k tomu, že žena, protože na podlaze jsou přezky od bot, které odpovídají spíš ženským botám než mužským, ale ze samotné prohlídky těla to nepoznám. Pohlavní orgány shořely a sekundární ženské znaky v tomto stavu také nejsou rozpoznatelné. Zjistíme to na pitevně.“

„Shořelo to tělo po smrti, nebo zaživa?“ zeptal se Eda s hlasitým polknutím, při němž mu přeskočil hlas.

„To nyní nedokážu poznat,“ pokrčila rameny, svlékla si gumové rukavice a odhodila je k vraku spáleného auta. „Mohl nebo mohla být v bezvědomí a uhořet, nebo shořela až mrtvola.“

„Takže nehořela zaživa, myslím, jako při plném vědomí?“ ujistila se Diana.

„Věřím a doufám, že ne, ale vyloučit to nedokážu,“ odpověděla Svačinová zklamaně. „Pitva nám to řekne přesně.“

„I tak děkujeme,“ odpověděla Diana a s koronerkou se rozloučila.

Rusovláska detektivům pokynula a pomalu se vydala zpátky ke svému vozidlu sepsat záznam o ohledání mrtvoly. Cestou si rozepnula červenožlutou uniformu, rozpustila si dlouhé rusé vlasy a s rozpaženýma rukama se zhluboka nadechla čerstvého vzduchu. Na pozdrav kývla asi čtyřicetiletému vysokému muži s krátkými hnědými vlasy, kráčejícímu pomalu proti ní. Zlehka napadal na pravou nohu.

Eda zvedl ruku a mávl na něj. „Vraždy dorazily,“ oznámil Dianě.

„A novináři taky,“ dodala vyšetřovatelka, když si mezi stromy několik metrů od cyklostezky všimla malého mužíka ověšeného brašnami, který na ně mířil fotoaparátem s velkým objektivem.