MIA AND THE LIGHTCASTERS

Text © Janelle McCurdy, 2022

Illustrations © Ana Latese, 2022

Translation © Milan Lžička, 2024

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-9834-4

Obsah

Předehra

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Dvanáctá kapitola

Třináctá kapitola

Čtrnáctá kapitola

Patnáctá kapitola

Šestnáctá kapitola

Sedmnáctá kapitola

Dohra

Poděkování

Rozhovor s Janelle McCurdy

O autorce

Janelle McCurdy je spisovatelka a vášnivá hráčka videoher. Po studiu kriminologie a sociologie na Royal Holloway University se Janelle přestěhovala domů do Londýna a začala psát fantasy pro děti. Ve volném čase ji můžete najít zalezlou v jejím pokoji, kde hraje hry a sleduje anime, případně se účastní nejrůznějších comic-conů a herních akcí. Její text, který získal cenu FAB, zakoupilo ve velké aukci nakladatelství Faber.

O ilustrátorce

Ana Latese je ilustrátorka ze Severní Karolíny. Ilustrovala knihu Boys Don‘t Cry od Malorie Blackman a spolupracuje mimo jiné s redakcí listu The Washington Post. Když zrovna neilustruje, ráda hraje videohry, mazlí se se svými psy a v jednom kuse sleduje seriál Myšlenky zločince.

Pro mou úžasnou mámu

POVĚSTI O UMBRÁCH:

Legendy o Světlovládcích

Autor: neznámý

Úvod

Hvězdy nelžou. Den co den vyprávějí příběhy a jed-
nou za měsíc opakují stejnou pověst: „Legendy o světlovládcích“.

Jejich konstelace je proroctvím – předzvěstí, že království možná jednoho dne padne za oběť muži plnému stínů a běsu.

Má-li si království zachovat naději na přežití, musí se spolehnout na stínové stvůry, bytosti zrozené v nitru tmy a světla. A po boku jim budou stát dvě děti se silou změnit svět.

V čele boje stane dívka s holí a v zápolení jí bude pomáhat chlapec vedle ní. Světlo zářící okolo nich symbolizuje naději, kterou navrátí našemu lidu.

Nikdo neví, kdy se toto proroctví naplní, snad se ale moje rodina v daleké budoucnosti dovtípí a do té doby bude tuhle knihu opatrovat. Na jejích stránkách bude k nalezení všechno, co vím o světě, který jsme stvořili my zakladatelé.

Kéž nás světlo zachrání.

Předehra

Před třemi lety…

Dneska jsme za každou cenu chtěli vidět divokou umbru.

Za svitu věčného měsíce jsme se proplétali naším městem, zalitým září hvězd. Liduprázdnými ulicemi se rozléhal klapot mých bot na chodníku. Oba jsme poslouchali, jestli nepostřehneme znamení, že nejsme sami.

Domy a obchody se svítícími modrými střechami se nad námi tyčily jako mlčenliví hlídači střežící naše tajemství. Z dálky před námi zazníval tlumený ruch trhové slavnosti, kde se všichni dospělí z města věnovali svátečnímu cukroví, koblížkům a cetkám, jež byly ke koupi a pocházely z několika málo měst, která v našem království ještě zbyla.

„A opravdu je to dobrý nápad, Mio? Co když nás chytí?“ zašeptal Miles a snažil se se mnou držet krok.

Pff, jasně že to byl dobrý nápad. Lepší plán jsem nikdy nevymyslela.

Když jsme se nenápadně kradli kolem pekařského stánku pana Daviese, který se zrovna otočil zády, aby zkontroloval zbylé zásoby, praštila mě do nosu sladká vůně pečiva.

V chladném vánku, který mi čechral tmavé lokýnky, jsme vpluli do stínů, kam už nedosáhlo světlo poletujících světlušek ani zářících luceren. S úsměvem jsem se ohlédla na Milese. Srdce mi tlouklo tisíckrát za minutu. Rozhodně jsem to nemínila vzdát. To zvládneme!

„Vím, co dělám. Věř mi.“

Nebe bylo poseté jiskřícími hvězdami, které nám svítily na cestu, když jsme se plížili kolem malého květinářství paní Dawn, vyzdobeného těmi nejkrásnějšími křišťálovými světýlky a šlahouny třešňových květů. Oddechla jsem si, že jsme nepozorovaně proklouzli, ale ze samé nervozity jsem byla jako na trní.

Za svitu souhvězdí Orla jsme se blížili k hranicím našeho města a ve mně čím dál víc sílilo napětí.

Pokud se vrátíme včas na večeři, babi s dědou nic nezjistí. Máma byla celý den v laboratoři a táta na obchůzce po městě. Nemělo to chybu.

S úsměvem na rtech a Milesem v patách jsem zabočila do vedlejší uličky. Na zádech mi broukal mladší bráška, zachumlaný do zavinovačky s modrými hvězdičkami si pro sebe něco žvatlal.

Ani v nejmenším jsem netušila, že budu muset vláčet Lucase na hřbetu, jenže babi i děda usnuli jako špalky při poslechu zpráv na naší holovizi, a tak jsme tam s Milesem nemohli nechat mého brášku samotného. Museli jsme ho vzít s sebou.

„Abys věděl, stanu se tou nejlepší krotitelkou na světě. Budu mít pět, ne šest různých umber!“ prohlásila jsem.

Můj pobledlý tmavovlasý kamarád zkřivil obočí a pomalu se zastavil. „To určitě. Já budu ze všech nej. Ty jsi moc malá, abys byla krotitelka číslo jedna. Na to musíš být tááákhle velká.“

Zvedl ruku vysoko nade mě a zakřenil se. Vyplázla jsem na něj jazyk, ale hned jsem ho zase schovala, aby mě do něj neštípl. Protiva jeden.

„Ty jsi ale kecka. Vždyť o umbrách ani nic nevíš.“ Co jsem se naučila číst, hltala jsem každou knížku, hologramovou zprávu i odborné pojednání o umbrách, které jsem v knihovně nebo v mámině laboratoři objevila. Tihle tvorové nám pomáhali, když nastala temnota a ovládla naše město. Bojovali po našem boku proti kostlivcům a my přežili. Jsou prostě nejlepší.

„Vím, že je tvoří předivo stínů,“ pokrčil rameny Miles. „A připomínají směsku různých zvířat s nádhernýma zlatýma očima. Co bych měl ještě vědět?“

Když jsem ho za to cvrnkla do tváře, vyjekl a mnul si ji.

„Jsou mnohem víc než jenom tohle, ty moulo,“ opáčila jsem a rozhlédla se uličkou doleva doprava. „Některé mají tak ostré zuby, že prokousnou úplně cokoliv, dokonce i kosti. Jiné mají drápy, kterýma by tě během vteřiny rozsápaly.“

Vytřeštil na mě oči. Zvedla jsem ruce jako pařáty a chtěla ještě něco dodat, jenže on si strčil prsty do uší, odvrátil se a hlasitě spustil: „Lalala, já tě neslyším, jenom se mě snažíš vystrašit.“

Málem jsem vyprskla smíchy. Mámina ani tátova umbra by nám neublížily a ty divoké nejspíš taky ne. Byly to ty nejchytřejší, nejlaskavější a nejsilnější bytosti v celém království. Ani jedinkrát jsem se nikde nedočetla, že by byly lidem nebezpečné – jenom kostlivcům, přisluhovačům Kostlivého krále. To ovšem Miles nemusel vědět.

Pořád si nahlas prozpěvoval s prsty v uších, a když jsem ho znova cvrnkla, opět vyjekl.

„Pšt, jdeme. Nesmíme přijít pozdě k bráně,“ zavelela jsem. Koukl po mně jedním okem, zazubil se a znova jsme vyrazili.

Uháněli jsme uličkou a poblíž cíle jsme se zastavili. Po tváři se mi rozlil úsměv od ucha k uchu. Před námi se tyčila obrovitá brána, vyšší než kterýkoliv dům ve městě. Právě ta nás dělila od Hrůzných plání, divokých opuštěných ploch lesů a močálů s bezedným mořem, které si vyžádalo nemálo životů. Domov všech divokých umber.

S každým nádechem mi srdce bušilo jako o závod. Ocitli jsme se tak blízko.

„Viď, že za hradbami nenarazíme na žádné kostlivce?“ zeptal se Miles.

„Pochybuju.“

Byla pravda, že za hradbami představovali kostlivci opravdové nebezpečí, ovšem skutečného kostlivce nikdo neviděl od chvíle, kdy se díky mámě s tátou a s pomocí dalších krotitelů stalo město opět obyvatelným. Všichni jsme slýchali historky o tom, co se dělo dávno předtím, než jsme se s Milesem narodili, když naše město Nubis a ztracené město Astaroth ovládla temnota. Nejdřív se zhmotnil černý dým, tak hustý, že pálil do očí. A pak se objevili kostlivci, smrtkám podobné bytosti v pláštích, se žraločími zuby a netopýříma očima, kteří se klaněli Kostlivému králi, přinašeči tmy a nočních můr a uchvatiteli duší. Nikdo tehdy nevěděl – a neví se to dodnes –, jak temné síly Kostlivého krále pronikly do našeho světa a proměnily Hrůzné pláně v rozsudek smrti nad každým kromě krotitelů, které chrání jejich umbry.

Naši i ostatní byli přesvědčení, že se kostlivci znova nepokusí prolomit hradby našeho města. Kdyby to měli za lubem, už by to dávno udělali. Navíc jsme měli krotitele, kteří hlídali brány a pro jistotu střežili okolí. Jak ale praví lidové rčení: nikdy neříkej nikdy.

Povídalo se, že kdyby se někdy kostlivci zmocnili všech šesti měst, skončil by sám čas. Král by se vymanil z Planiny duchů a znova by povstal – jedinkrát byste se na něj podívali a navždycky už by vás pronásledovaly noční můry. Byl opravdu ztělesněním zla.

„Dobře,“ řekl Miles, když jsme se přiblížili k bráně, čímž mě navrátil k myšlenkám na náš úkol. „Ale jestli nějakého kostlivce zmerčíme, bereme nohy na ramena.“

„Platí.“

Přesně podle plánu se právě střídaly stráže a v tomhle kratičkém dvouminutovém okně se soustředily spíš na výměnu pozic než na bezprostřední okolí. Příhodný okamžik k tomu, abychom kolem nich proklouzli.

Mlčky jsem sledovala, jak si muži a ženy v modrých uniformách berou svoje věci a vzdalují se od brány. To byla naše příležitost.

Pohledem jsem si zkontrolovala Lucase a po špičkách zamířila k malé dřevěné paletě, která stála opřená kousek od obří brány. Přesně tam, kde jsme ji nechali.

Miles se vedle mě zhluboka nadechl a ťukli jsme si pěstmi.

„Můžeme?“ zeptal se s úsměškem. Přikývla jsem a vyrazila jako první.

Za sílícího dusotu nových stráží jsem přeskočila první překážku a v předklonu se proplétala mezi značkami a varovnými cedulemi. Když se beton změnil v bláto, zaškobrtla jsem, ale včas jsem vybrala rovnováhu, takže se Lucasovi, usazenému na mých zádech, nic nestalo a nikdo si mě nevšiml. Už jenom kousek! Kroky se ozývaly stále blíž. Se zadrženým dechem jsem podlezla poslední zábranu. Na kolenou čvachtajících ve studeném blátě jsem se drápala po zemi, až jsem nahmátla zeď. Dokázala jsem to!

Hned za mnou celý zadýchaný přisupěl Miles. Když jsem paletu odtáhla, objevil se pod zdí malý otvor. Hloubili jsme ho a skrývali celou věčnost během každoročních oprav, kdy krotitelé ověřují, jestli správně fungují měsíční krystaly zapuštěné do hradeb. Občas se tam ale otravní čtyřuší králíci a rohatí bobři snažili vyhrabávat chodbičky, a proto krotitelé vždycky kontrolovali, jestli někde nezůstaly díry nebo skuliny. S Milesem jsem přesto jednu objevili, zvětšili ji a utajili. Chacha!

A teď se veškeré naše plány zúročily. Za chvíli se dočkáme. Uvidíme divokou umbru! První vlezl do otvoru Miles, a když na mě zavolal, že je vzduch čistý, odvázala jsem si ze zad Lucase a podala mu ho. Jakmile si ho Miles převzal, zhluboka jsem se nadechla a taky se dírou protáhla. Svoboda!

Hrůzné pláně jsem pokaždé zahlédla jenom z bezpečí městských hradeb, ale ocitnout se přímo na nich, to bylo něco úplně jiného.

Kam až oko dohlédlo, táhly se lány vysoké trávy temněji fialového odstínu, než jaká rostla uvnitř hradeb. Byla divoká a nespoutaná, místy nám sahala až po kolena. Určitě se to v ní jen hemžilo dotěrnou havětí a kdovíčím ještě, nic mě už ale nemohlo zastavit. Když jsem si Lucase opět usadila na záda, zvolna jsme s Milesem vykročili od města do planin.

Stromy byly holé, některé měly jenom pár osamělých stříbřitých listů, které se ve větru prudce třásly. Větve jim trčely do všech stran jako háky nebo zkřivené prsty, připomínaly strašáky bez tváří, sledující každičký náš krok – až mi z toho přeběhl mráz po zádech. Ani slova děs běs nebyla dost výstižná. Když jsme ale došli už tak daleko, nemínila jsem se vrátit. Aspoň dokud neuvidím divokou umbru.

Ve svitu měsíce mi zlatohnědě zářily ruce a Lucasovi se jasně třpytily tmavé kudrlinky.

„Tak jo, Tanako, tady to vypadá dobře,“ prohlásila jsem a zastavila se. „Nesmíme je vyplašit.“

Miles se ušklíbl, že mu říkám příjmením. Zakřenila jsem se a obhlížela si prostranství před sebou. Kdybychom moc hlučeli, umbry by utekly. Tady nám trsy fialové trávy sahaly jenom po kotníky a k tomu mě uklidňovala nasládlá květinová vůně růžového kopru s kapkovitými okvětními lístky. Mámina oblíbená kytka. I babiččina.

Vtom se před námi u jednoho ze stromů něco šustlo a já přimhouřila oči. Zrychlil se mi tep.

Když z křoví vykoukly růžky, zatajila jsem dech. Hlavu ke mně zvedla třírohá kozička, prohlédla si mě pichlavýma modrýma očima, a jakmile odhopkala, poklesla mi ramena. Bylo to obyčejné zvíře, ne bytost ze stínů a hvězd. Zaplavilo mě zklamání. Koza jedna pitomá.

Miles si povzdechl.

„To nic, Milesi, další už určitě bude–“ Otočila jsem hlavu a zkoprněla.

Za řídkými stříbřitými stromy tiše a klidně stál jakýsi tvor. Srst se mu leskla jako milion černých démantů, z jeho vlčího vzezření mi ale přeběhl mráz po zádech, i když jeho zplihlé uši připomínaly spíš králičí slechy. Kolem krku se mu jako límec ježily ostny. Na zádech mi kňoural Lucas, přesto přese všechno jsem ale bezděky šla blíž.

„Umbra…“ vydechla jsem. Úplně se mi podlamovala kolena. Chtělo se mi křičet radostí, něco mě ale zarazilo. Stvoření se se mnou střetlo pohledem a mně se sevřelo hrdlo. Ty jeho oči…

Byly podlité krví.

„Myslel jsem, že všechny umbry mají zlaté oči…“ zašeptal Miles.

Tak jsem to četla. Tvrdily to všechny knížky. Dokonce i naši to říkali.

„Ale s těmi zuby jsi měla pravdu,“ dodal Miles a naprázdno polkl.

Celá jsem strnula, úplně mi ztuhla krev v žilách. Na zádech jsem si nadhodila Lucase. Co to může být za tvora?

Napjatě jsem sledovala, jak ta bytost podobná vlku vychází zpoza stromů a pořád mě pozoruje. Kolem ní lehoulince pulzovala rudá aura.

Nebezpečí. Nebezpečí.

Když otevřela tlamu, prořízl vzduch řev tak hlasitý, že jsem si až zakryla uši a vykřikla. Za mnou vyjekl i Lucas. Je to opravdu umbra?

Miles se tvářil stejně vystrašeně, jako jsem se cítila já, statečně však zaťal čelist, a postrčil mě i s Lucasem za sebe. „Schovejte se. Třeba se mi ji povede zkrotit,“ prohlásil, já ale zavrtěla hlavou a lehce zavrávorala, jelikož stínová stvůra popošla blíž.

„Ne!“ tahala jsem ho zpocenými dlaněmi zpátky. Zkrocení umbry vyžadovalo léta průpravy. O něčem podobném se v knížkách nepsalo. Nevěděla jsem vlastně vůbec nic!

Když divoká pekelná umbra znova zavrčela, začal Lucas kňourat a tlouct do mě drobounkými pěstičkami. Pokradmu jsem se na něj ohlédla, a když jsem hlavu opět otočila, vycenila umbra tesáky, až jsem málem vykřikla. V životě jsem neměla tak nahnáno. Tvor mě probodával krhavýma očima, nemohla jsem se ani pohnout. Lucas naříkal čím dál hlasitěji a z mysli té umbry mi do mozku přeskakovaly neviditelné jiskřičky. Chytila jsem se za hlavu a znova vykřikla, cítila jsem, že do mě cosi proniká jako virus. Podlomila se mi kolena a klesla jsem k zemi.

„Musíme odsud zmizet, Mio!“ vykřikl Miles a taky se chytil za hlavu.

Nemohla jsem mluvit. Nemohla jsem se hýbat. Samou bolestí jsem se nedokázala zvednout z kolen, zmocnil se mě panický strach a do mysli se mi vkradl hlas.

„Už mi pořádně vyhládlo… Sice jsi dost malá, ale lepší než nic.“

Stínová stvůra si olízla pysky a zastavila se těsně u mě. V duchu jsem hlas umlčela, úplně ho vytěsnila z hlavy. Když mi tvář ovanul její horký dech, rozčísl vzduch za námi řev a něco nás přeskočilo. Srazilo se to s vlčí umbrou a obě bytosti skončily v kotrmelcích.

Bolest v hlavě rázem pominula, a tak jsem honem vstala a sledovala, jak od divoké umbry odskočil další tvor a otočil se na nás.

„Blesku!“ vykřikla jsem s úlevou, když jsem rozpoznala tátovu umbru připomínající pantera.

Blesk si nás změřil pohledem zlatých očí, načež ho obrátil k divoké umbře, která opět vycenila tesáky. Šlehl ji svým dlouhým chřestýším ocasem a skočil před nás, aby nás chránil.

„Dávej si pozor!“ zavolala jsem, protože ta divoká se chystala zaútočit.

Blesk se na umbru opět vrhl a já se chytila za vlasy a při sledování jejich další pranice si je málem vyrvala. Kdyby se Bleskovi něco stalo kvůli tomu, že se nás snažil chránit, byla by to jenom moje vina. Pekelná stvůra zavrčela. Znova se na mě podívala očima podlitýma krví a kolem Bleska skočila přímo po mně. Otočila jsem se a chtěla vzít nohy na ramena, když mě něco strhlo zpátky. Lucas vypískl, umbra svírala v zubech jeho zavinovačku.

„Ne!“ vykřikla jsem a vyškubla té potvoře deku z ostrých tesáků. Za žádnou cenu jsem se bratříčka nemínila vzdát, přestože se ho umbra snažila zmocnit.

Blesk pekelnou obludu odrazil a sekl po ní drápy, až zaskučela bolestí. Pak se stínová stvůra otřepala, krhavýma očima přelétla z Bleska na nás a tiše zavrčela. Naposledy po mně střelila pohledem, tlapou rozhrábla zem, otočila se a utekla kamsi do hlubin plání.

„Mio! Milesi!“ zahřímal za námi hlas, až jsem sebou trhla, a když jsem se ohlédla, spatřila jsem, jak se k nám žene táta. Uniformu i boty měl celé zablácené a tvářil se tak zděšeně, až se mi sevřel žaludek. Za ním k nám pospíchali další dva dospělí se svými umbrami.

„Jak to, že nejste doma? Co pohledáváte za bránou?“

Utíkala jsem za ním a vroucně ho objala. V hlavě mi pořád žhnuly ty rudé oči.

„Tati–“

„Mio! Milesi! Lucasi!“ Žaludek se mi sevřel ještě víc, když k nám přiběhla i máma, za níž vlál bílý plášť. „Mohli jste umřít, kdyby Blesk nezachytil vaši stopu!“

Vzala si ode mě Lucase, a když ho k sobě přivinula, spadl na zem cár rozervané zavinovačky. Vedle mámy se na nás se zklamáním v zářivých zlatých očích díval obrovitý medvěd s ostny na hřbetě. Špičák, mámina umbra.

„Ohrozila jsi nejen sebe, ale i brášku!“

Škytla jsem. Byla to pravda. Ta potvora nás mohla zabít. Mohla zabít Lucase. Nedokázala jsem se ani pohnout.

„A to platí i pro tebe, Milesi,“ otočila se máma k mému kamarádovi. „Jsme teď za tebe zodpovědní! Proč jsi takhle riskoval?“

Sklopil hlavu. Otřela jsem si rukávem oči a co nejurputněji zadržovala slzy. Chtěla jsem jenom vidět divokou umbru…

„Promiň, mami…“ hlesla jsem.

Máma mi něžně odhrnula z obličeje kadeř a zpříma se mi podívala do očí.

„Slib mi, že už nikdy nevyjdeš za hradby bez dovolení,“ řekla a položila mi dlaň na tvář. Schovala jsem v ní hlavu a popotáhla.

„Slibuju.“

Po tom všem, k čemu došlo, jsem už nikdy nechtěla vyjít za hradby.

Umbry nebyly ani trochu úžasné. Byly to obludy.

UPOZORNĚNÍ

ZÁKAZ VYCHÁZENÍ O KRVAVÉM ÚPLŇKU

Všem obyvatelům připomínáme,
že se blíží krvavý úplněk.

ZÁKAZ VYCHÁZENÍ:

OD NEBESPOJE DO NEBESPOJE

Za žádných okolností nesmíte opustit domov.

Pokud venku uvidíte někoho samotného,
nahlaste to holofonem krotiteli.

Kdybyste z naléhavých důvodů přece jen museli domov opustit, obraťte se na krotitele a ten vás podle potřeby doprovodí.

OPATRUJTE SE

První kapitola

Současnost…

Hůl bó: mám.

Mikina s kapucí: mám.

Vlasy stažené do nízkého culíku: Ano, mám.

Odvaha: Nic moc.

Stojím v chodbě a koukám na vchodové dveře před sebou. Jakmile jimi projdu, není cesty zpátky. Otřu si zpocené ruce o legíny, zhluboka se nadechnu a soustředím se na to, co mě čeká. Dnešek je prvním dnem výcviku. Prvním krokem k tomu, abych se doopravdy stala krotitelkou umber, jednou z ochránkyň našeho města a prvním kontaktem pro každého, kdo potřebuje pomoc za hradbami. Brzo budu jednou z nich. Teda pokud průpravou projdu…

Zaslechnu za sebou smích a otočím se, jelikož mi na rameni spočine laskavá ruka. Táta se vlídně zazubí, sklouzne mi po paži až k dlani a stiskne mi ji.

„Ty to zvládneš, holčičko. Uvidíš.“ Dívám se mu do hnědých očí, do stejných očí, jaké mám i já a Lucas. Čiší z nich upřímnost, přesto se mi bezděky třesou ruce. Jo, zvládnu to… akorát musím zkrotit potvoru, která by mě dokázala přetrhnout vejpůl, ale jasně… Úplná hračka, co?

Když jsem byla mladší, ze všeho nejvíc jsem si přála být krotitelkou umber. Ale po tom, k čemu došlo na Hrůzných pláních, už tam nechci nikdy vkročit, stát se krotitelkou ani se znova přiblížit k divoké umbře.

Jsem v Nubisu jediné dítě, které nutí krotit divou zvěř, a to mě štve. Chci prostě chodit do normální školy, být normální. Jenže to je zřejmě vyloučené, když máte za rodiče nejproslulejší krotitele ve městě. To se teda mám… Na krotitelství je prima akorát průprava v bojových uměních, která k němu patří, ale ta se vyučuje i na normální škole. Tak k čemu to všechno?

A kdyby ostatní děti viděly to, co já před třemi lety, taky by se neodvážily snít o krotitelském povolání. Dodneška z toho mám noční můry.

Abych přišla na jiné myšlenky, zalétnu pohledem ke zdi za tátou a prohlížím si pohyblivé obrázky, které tam visí. Na jednom ze snímků u schodů moje mladší já poprvé drží v náručí novorozeného Lucase a ve stále se opakující smyčce od něj užasle vzhlíží ke kameře.

Na jiném se s Milesem culíme od ucha k uchu, držíme se kolem ramen a pohupujeme se ze strany na stranu. Chtě nechtě mi to vyvolá úsměv na rtech. Tiskl mě tehdy tak urputně, jako by tušil, že je to naposled, co se vidíme. Úsměv mě opustí a zaslechnu povzdech.

„Taky mi chybí. Byl to bezva kluk,“ řekne táta.

„Byl?“ podívám se na něj překvapeně.

„Lidi se mění, holčičko.“ Postřehnu v jeho hlase suchý podtón, jako by věděl své.

„Miles ne,“ zavrtím hlavou. „Vždycky to bude můj kamarád.“

Táta se jen pousměje, což dělá vždycky, když se mnou nesouhlasí, ale nechce to říct. Je to ovšem pravda. Miles vždycky bude můj kamarád… i když momentálně nevím, kde je mu konec.

„Proč museli odjet z města tak narychlo?“ zeptám se a odpovědí mi je další povzdech.

„Už jsme ti to říkali, Mio. Jeho rodiče a několik dalších měli za lubem něco špatného, a proto museli odejít.“

Jo, ale co měli za lubem? Pokaždé když se táty zeptám, vyhne se odpovědi.

Vtom sebou škubnu, protože se ozve tiché vrčení. Když otočím hlavu, spatřím, jak z obýváku přikráčí prazvláštní stvoření ze stínů a hvězd. Bleskovi se třpytí srst a já se váhavě skloním a pohladím ho po huňaté hlavě. Stejně jako táta Blesk nerad poslouchá nebo vede řeči o Milesových rodičích a všech ostatních lidech, kteří také museli opustit Nubis. Mezi prsty mi tančí stíny, zvíře na mě upírá své zlaté oči a lesk jeho obřích tesáků a ostrých drápů mi připomíná, že to rozhodně není domácí mazel.

„Jsi připravená?“ zeptá se táta a já pokrčím rameny, natáhnu si světle fialové rukavice a na zápěstích si je upevním.

Ani ne… pomyslím si, povytáhnu si rukávy a s povzdechem se k němu otočím.

„Víš, já… nechci tebe ani mámu zklamat a být dítětem, co se nevydalo ve stopách svých rodičů… jenže nechci být ani krotitelkou umber, tati. Proč to musím dělat zrovna já?“

V Nubisu je tradicí, že se děti věnují témuž povolání jako rodiče, nedodržují ji ale všichni. Navíc je mi teprve dvanáct. Nevím, proč na tom naši tolik trvají.

Táta se usměje, políbí mě na hlavu a přivine si mě k sobě. Na tváři mě lechtá jeho strniště, přesto ho vroucně obejmu a těším se z jeho vřelé náruče.

„Ty bys nás nikdy zklamat nemohla, Mio,“ odpoví. Zavřu oči a soustředím se na jeho vlídný hlas, ne na to, jak se mi svírá žaludek. „Jsi silnější, než si myslíš. Tenhle výcvik ti pomůže stát se mocnou dívkou, která v tobě dřímá. Věř nám. Máme tě rádi, holčičko. A to se nikdy nezmění. Ty to dokážeš.“

Pak mě pustí a mně se po tváři rozlije lehký úsměv. Vím, že nejde pouze o jejich odkaz vůbec prvních nubiských krotitelů v tomhle věčně temném městě. Vím, že jde o víc, ale… Prostě nemám tušení, na co mě chtějí připravovat ani proč mi věří víc, než by asi měli. Nejsem ničím výjimečná.

Na krotitele se vypracuje jenom hrstka vyvolených a já už nechci vidět žádné další stínové stvůry, zvlášť ty dosud nezkrocené. Srdce mi buší, už jenom když na to pomyslím. Naši tvrdí, že jsou všechny umbry hodné a že ta, kterou jsem viděla, byla pouhá anomálie, vzácnost. Ale jak to můžou vědět? Umbry mají i nebezpečnou, děsivou stránku, ta rudooká z Hrůzných plání rozhodně nemohla být jediná svého druhu. Rozhodně ne. V Nubisu ji třeba nikdo další nezahlédl, ale někde jinde ji někdo spatřit musel.

„A cestou se stav v laborce,“ řekne táta. „Máma tě chce vidět, než ti začne první hodina.“

Přikývnu a koutkem oka pozoruju Bleska. Ten opět jenom svěsí hlavu a naštěstí si drží odstup, přísahala bych ale, že jsem v jeho očích zahlédla jakýsi záblesk. Vytěsním však tu myšlenku z hlavy, protože si mě táta znova přivine k sobě.

„Máš svou hůl?“

„Vždycky,“ odvětím a poklepu si na stehno, k němuž mám fialovou hůl připnutou. Máma mi ji před lety vyrobila v mé oblíbené barvě.

„Výborně. Neboj se ji použít proti rošťákům u vás ve třídě. A soustřeď se na to, ať při výuce děláš, co
máš.“

Protáhnu obličej. „No jo, tati. Mám tě ráda,“ řeknu a vykročím ke dveřím.

„Já tebe taky, holčičko. Tak se měj.“

Pak ustoupí, já se zhluboka nadechnu, sáhnu po klice, a když se dveře otevřou, objeví se naše město, třpytí se mi před očima. Nadešla moje chvíle.

Překročím práh a vzápětí se otočím na patě. „Sice jsem dala Lucasovi pusinku, ale vyřiď mu ode mě pozdrav, jo? A drž mi palce.“ Budu to potřebovat. Nuceně povytáhnu koutky úst a ze všech sil zamávám. I táta mi se zářivým úsměvem zamává.

Rozběhnu se, boty mi pleskají o chodník. Tak jo, jdeme na to… Jakmile se táta ztratí z dohledu, úsměv mi zmizí a opět se mě zmocní děs.

V jasném třpytu věčného měsíce nad hlavou mi září snědá pleť a jako krystalické světlušky se po nebi hemží tečky hvězd. V Nubisu je měsíc naším sluncem a hvězdy ukazují čas. Jenom ve Stelle, městě světla, kde žije ta nemožná královna Káťa, se dny řídí paprsky slunce, které panovnice stráží daleko na druhém konci Hrůzných plání.

Právě kvůli ní musejí naši plnit nebezpečné úkoly, aby ochránili naše město i ostatní. Stella má k dispozici vyspělou techniku – samonaváděcí cestovní moduly, brány s vysokou úrovní zabezpečení atakdále –, jenže nikomu dalšímu mimo město nepomáhá. Dokonce tam mají celý krystal, podobný úlomkům, jaké máma zkoumá v laboratoři, jenže když naši vědci královnu poprosili, jestli by ho mohli probádat, odmítla je. Přestože máma celé roky pracovala ve Stelle jako vědkyně a cvičila se na příslušnici královniny gardy, dočkala se takového hulvátského chování.

Pokaždé když krotitelé požádali Stellu o pomoc nebo o spolupráci při záchraně ostatních měst před temnotou, čekalo je odmítnutí – prý kvůli „bezpečnosti hlavního města“. Nedává to naprosto žádný smysl, ovšem právě proto naši ani většina ostatních krotitelů královně nedůvěřuje a nechová k ní ani špetku úcty. Dokonce se s ní podělili o svoje znalosti o umbrách a pomohli královně zkrotit si vlastní, na oplátku se ale nedočkali ničeho. Co se týká boje proti temnotě a kostlivcům, všichni za ni dělají její práci, přestože by měla být všemocná. Darmošlapka jedna sobecká.

Nad hlavou se pozvolna začíná rýsovat souhvězdí, slábnutí stříbrné čáry, jimiž jsou hvězdy provázané, je předzvěstí počátku nového dne: nebespoje. S ním nadchází u nás v Nubisu ráno.

Skáču z kamene na kámen přes třpytivou řeku a pod nohama mi šplouchají a plavou modravé ryby. Potom hupsnu zpátky na dlážděnou cestu, kde stojí cestovní vznášedla. Než temnota ovládla dosud poslední město, Lunavale, přepravovaly tyhle moduly skupinky lidí přes Hrůzné pláně do ostatních, dosud rozsvícených měst na nákupy a různé slavnosti. Na rozdíl od těch ve Stelle se naše moduly nepohybují, pokud je netáhne umbra. Dneska už se používají hlavně k záchranným účelům, nezbývá ale moc měst, která by se ještě dala zachránit.

Když dojdu k tržišti, ucítím opojnou vůni pečiva a cukru. Už teď se to zde hemží lidmi s košíky a žetony v rukou, za něž si kupují potraviny a různé cetky. Podél stěn i po zemi se táhnou blyštivá světýlka, která kouzelně září všemi možnými barvami.

Přikrčím se pod trhový stánek paní Mabel, široký dřevěný stůl ozdobený krásnou modrou stuhou, nad nímž visí velká cedule s jejím jménem. Postarší paní sebou trhne a rozesměje se. Jako vždycky má krásně spletené copánky, mezi nimiž se jí v záři světel lesknou drahokamy. Vůně skořice mě tak omámí, že zvolním krok. Trhovkyně si proplete prsty a přitom mi kývne na pozdrav.

„Přeju ti dnes hodně štěstí, Mio!“ zavolá a hodí mi balíček žvýkavých medových bonbonů. Já natáhnu ruku, chytím ho a taky na ni uctivě kývnu.

„Díky, paní M! Mějte se!“

Proplétám se mezi všemi přítomnými, když vtom vrazím do muže v podivném rudém plášti. Vídávám ho v okolí tržiště každou chvíli. Nikdy se s nikým nebaví, ale občas vypomáhá u stánků s potravinami. Omluvně na něj mávnu a uháním z tržiště pryč. Když míjím obří kovovou bránu, jedinou cestu dovnitř i ven z našeho města, zvolním a jako vždycky na mě dolehne nervozita.

Dřevěná paleta, která kdysi sloužila jako můj tajný východ z města, je dávno pryč, a díra pod hradbami je zalitá betonem, aby se už nikdo znova nemohl tajně odkrást na Hrůzné pláně. Je to tak lepší.

Zdi nám brání v kontaktu s vnějším světem a zároveň nás před ním chrání. Kamery na hradbách sledují každý můj pohyb, stejně jako pohyb každého, kdo se na tři metry přiblíží ke vchodu. Kromě nich jsou nahoře stanoviště, kde teď hlídají další strážci a létající umbry. Pozorují pláně.

Někdy je slyšet, že strážci spustí ohňostroje, ale okamžik, kdy prozáří oblohu, mi vždycky nějak unikne. Ohňostroje kdysi fungovaly jako varování pro všechny kostlivce, kteří se nebezpečně přiblížili, ale po pádu Kostlivého krále už si sem netroufnou. Strážci teď zřejmě plaší tak nanejvýš medvědy a vlky.

Před kostlivci i těmi obludnými rudookými umbrami jsou všichni v bezpečí. To je hlavní. Není možné, aby tam žila jenom jedna.

Pořád nevím, čím to, že té nestvůře zrudly oči, a moc by mě zajímalo, jestli by totéž dokázaly i oči našich umber ve městě. Z takové představy se celá zachvěju.

„Nazdar, Mio! Sekáš dobrotu?“ vstoupí mi do myšlenek jeden ze strážných. Zvednu hlavu a nasadím úsměv.

„No jasně, Bently!“ houknu na něj, přeskočím drobnou puklinu v zemi, pak se otočím a další zdolám saltem vzad. „Já vždycky sekám dobrotu!“

Se smíchem na mě mávne, ale mě úsměv vmžiku přejde při pohledu na stínové nosorožčí umbry, které hlídají před branou a mrskají koňskými ohony. Zlaté oči upírají před sebe. Přidám do kroku a projdu kolem obřích výjevů vyvedených na zdi – tyto obrazy vyprávějí příběh legendární bitvy mezi starou královnou Lucinou a Kostlivým králem.

Zvolním, abych si je prohlédla, prohlížím si královninu starobylou hůl připravenou čelit stínovým drápům Kostlivého krále. Každý obraz je pečlivě vytesaný do kamene a vedle obou postav jsou ztvárněny jakési vysoké věže. Kolem krále se to hemží jeho přisluhovači v kápích chystajícími se do boje, nejvíc ze všeho ale vyniká ostrá zubatá čára, pod níž se nacházejí drobná stvoření podobná umbrám a která královnu a krále spojuje. Nikdo neví, kdo událost na zeď vyryl, podle legend však zachycuje okamžik, kdy umbry vznikly.

Jdu dál, až se na obzoru objeví obrovská bílá výzkumná kopule. Když dokráčím ke vchodu, postavím se před snímač a prudce přimhouřím oči, protože mě oslepí jasné světlo.

„Vítej, Mio McKennová,“ ozve se robotický hlas a dveře se otevřou.

Místnost srší energií, sem a tam pobíhají lidé v laboratorních pláštích, někteří ťukají do počítačů, další něco zkoumají miniaturními mikroskopy. Strop je pokrytý lunárními panely, které čerpají energii z měsíčního světla, a při průchodu místností mě praští do nosu sterilní pach techniky. Stěny jsou leskle bílé, promítají se na nich pohyblivé obrázky různých druhů umber, některé s dlouhými křídly, jiné s ostrými zuby a další s huňatými ocasy. Zarývám pohled do země, doufám, že na dokonale čisté podlaze neuklouznu.

Zničehonic proti mně vyrazí obrovský stínový kůň se zakřivenými rohy a šupinatým ocasem, pak proskočí skrz mě a zmizí. Celá sebou škubnu a hlasitě zalapám po dechu.

„Promiň!“ zavolá jeden z vědců, načež se za mnou holografický obraz znovu objeví.

Chvátám dál a vtom zahlédnu mámu – sedí na stoličce s knížkou v ruce a ve skleněné nádobě na pultu před ní víří cosi černého. Nemám ponětí ani o půlce věcí, které v téhle laboratoři dělají, ale máma celý výzkum umber vede. Dívám se na hvězdné mapy na stěně za ní, které se při dotyku posouvají a otáčejí. Napravo od nich se ve speciálních skleněných vitrínách třpytí úlomky krystalů objevených za hradbami, které prý v sobě ukrývají sílu zakladatelů. Podle mámy jeden z krystalů původně našla královská rodina, a tak si myslí, že odtud pochází i její moc, ale stoprocentně jistá si tím není. Jeden z nich byl roztříštěn na úlomky, které máme my, a druhý uchovává ve městě světla královna Káťa.

Když se znova kouknu na mámu, zahřeje mě ten pohled u srdce. Tváře mamince rámují krásné vlasy, kudrlinky dávají vyniknout půvabům snědého obličeje a oříškovým očím, kdežto já mám kudrnatou kštici sepnutou do nízkého culíku s ofinou. Přála bych si ale mít její oči – ty moje jsou mnohem tmavší.

U jejích nohou zahlédnu Špičáka, obrovskou medvědovitou umbru s ostny po celém hřbetu. Srst se mu leskne jako půlnoc a já si nervózně žmoulám rukávy. Zvedne hlavu, a jakmile se naše oči střetnou, máma se na mě s úsměvem ohlédne.

„Mio, jak se máš, pusinko? Jsi na dnešek nachystaná?“

Ne.

„Jo, snad jo,“ řeknu, mnu si zátylek a pohled upírám na Špičáka. Co když při první hodině budeme jezdit na umbrách? Už jenom při tom pomyšlení mi přeběhne mráz po zádech.

„Určitě nechceš, abych tě doprovodila do školy?“ zeptá se máma a já na ni mrknu a zavrtím hlavou.

„Ne, to je v pohodě. Na mostě na mě bude čekat TJ.“

Pokývá hlavou a já sleduju sklenici na jejím stole, dívám se, jak uvnitř víří temnota a deformuje můj odraz. Když si mamča všimne, jak upřeně výjev pozoruju, nakloní se blíž a zazubí se.

„Říká se tomu stínohmota, miláčku. Z té jsou stvořené umbry. Snažíme se zjistit její původ a právě se nám poprvé povedlo izolovat část, kterou můžeme prozkoumat. Snad se nám při tomhle krvavém úplňku podaří ověřit, jestli jsou naše teorie správné.“ Při těch slovech jí úplně jiskří oči, já ale nakrčím nos. Ta hmota vypadá skoro jako živá.

Podívám se na Špičáka a ten zvedne hlavu. Jak tu látku máma vůbec dostala do sklenice? Možná ji vykadila umbra nebo tak něco... Kadit jsem ovšem nikdy žádnou umbru neviděla.

„A určitě přijde TJ na ten váš sraz včas?“ zeptá se máma. Povytáhne obočí a já přikývnu.

„Jo, slíbil to.“

Dá mi pusu na tvář. „Tak fajn. Ale jsem ráda, že ses nejdřív stavila tady. Něco pro tebe mám.“

Otevře šuplík stolu a vytáhne modrou krabičku, která je krásně převázaná stříbrnou stuhou. Podá mi ji, a když ji rozbalím, jenom zalapám po dechu. Uvnitř najdu malý náramek z blýskavých hvězdiček, které se zářivě třpytí.

„Ten je!“ prohlásím s očima navrch hlavy. „Ale proč?“

Máma se zasměje a já si všimnu, že i Špičákovi se zachvějí plece, jako by se taky uchechtl.

„Dneska tě čeká velký den, zlato, a já vím, že jsi kvůli tomu jako na trní. Je z opravdového hvězdného prachu, stejně jako náhrdelníky naší rodiny. Tenhle náramek mi dala tvoje babička, když jsem odcházela z domova, a teď je tvůj. Ber ho jako další talisman pro štěstí,“ řekne. Kousnu se do rtu, abych se při vzpomínce na babi a dědu nerozbrečela. Už k nám nejezdí a my je navštívili jenom jednou, když jsem byla ještě dost malá, takže si to sotva pamatuju. Holotelefonáty prostě nejsou ono, a ani takhle si skoro nevoláme.

„Brzo je navštívíme. Slibuju.“

„Díky, mami,“ šeptnu. Pomůže mi náramek nasadit, a když ji obejmu, vdechnu svěží vůni jejího parfému.

„Tak zatím, pusinko. Měj se hezky.“

Vyjdu z laboratoře a s náramkem na zápěstí se podívám na oblohu. Pořád to stíhám.

Tohle je vážné.

Už po milionté si vroucně přeju, aby tu byl Miles. Ten vždycky přišel, když to slíbil.

Jada nečeká.