Přeložil Ondřej Škrabal

Překlad tohoto textu byl podpořen

Německým fondem překladatelů.

Die Arbeit des Übersetzers am vorliegenden

Text wurde vom Deutschen Übersetzerfonds gefördert.

Překlad této knihy se těší laskavé podpoře Goethe-Institutu.

Originally published as 1000 SERPENTINEN ANGST by Olivia Wenzel

Copyright © S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main 2020

Translation © Ondřej Škrabal, 2024

ISBN 978-80-207-2228-7

Obsah

I

II

III

Doslov

I

(points of view)

Quiet! Hush your mouth, silence when I spit it out In your face, open your mouth, give you a taste.

Missy Elliott

Moje srdce je plechový automat. Stojí na nástupišti, na nádraží jakéhosi města. Izolovaný, průmyslový kvádr, a přece nenápadný stroj. Nerezivějící, lesklý, hranatý kolos. Proč tam stojí tak sám, kdo ho vůbec vymyslel?

Skrz přední sklo automatu pozoruju všechny dobroty, co se tu prodávají. Nakláním hlavu blíž ke sklu: občerstvení je pečlivě roztříděné, všechny dobroty se na mě smějí ze svých celofánových oblečků. Asi jsou uspořádané podle nějakého marketingovo-psychologického vzorce, ale to je teď jedno. Tyhle pochoutky – od morbidního vepřového párku v těstíčkovitém županu až po kokosovo-čokoládovou tyčinku – jsou tu jen pro mě. Mám na výběr: můžu se na ně dívat v jakékoli konstelaci, můžu si je koupit, slintat nad nima a nakonec je zhltnout. Jemináčku, říkám si najednou a zakručí mi v břiše. Ještě 15 minut a je tu vlak.

Žaludek mi znova zakručí. Chce na sebe jen upozornit, nic k jídlu nepotřebuje. A přesto začínám hledat drobné v kapse. Zatímco ještě přemýšlím, jestli raději kokos nebo vepřové, ukazováček už mi sahá po tlačítkách – a jde se na to.

Plechový automat se mi najednou zdá větší, dává se do pohybu. A koleje, u kterých stojím, se také začínají hýbat, celá zem okolo, celý automat, všechno se najednou začíná chvět, dokonce i já sama se chvěju. Na okamžik ztrácím orientaci. Když se podívám nahoru, vidím oblohu, potemnělou, plnou sazí. Ukazováček stále natažený. Kokos, bleskne mi ještě hlavou, pak klesám na kolena a omdlévám.

Možná by bývalo nejlepší, kdybych se do toho automatu schovala, hned jak jsem přišla na nástupiště. Možná by bývalo nejlepší, kdybych se do toho automatu nastěhovala a pár dní tam žila. Přikryla bych se tím šustícím celofánem a jedla cokoli, co by mi spadlo do klína – až bych si nakonec vyrobila cosi jako šustivý záchod. Měla bych klid a čas – já totiž miluju svůj klid a čas pro sebe – a byla bych v bezpečí. Dívala bych se skleněnou tabulí ven a pozorovala lidi na nástupišti. Pitvořila bych se, zpívala si patetické songy a bavila se dabováním cizích rozhovorů. Každému, kdo by přišel si něco z mého automatu koupit, bych se mohla na něco neodbytného ptát. Nebo si vymýšlet odpovědi na jejich otázky; mohla bych se – zamilovat. Nebo bych třeba mohla zapomenout na svá dosavadní zaměstnání, celý můj dosavadní život, jen tak. A bavit se jako praštěná.

Mohla bych začít nový život.

Ale já chci přece stůj co stůj vyrazit do toho takzvaně širého světa.

KDE TEĎ JSI?

Jsem v Durhamu v Severní Karolíně, druhém nejsevernějším z jižních států USA.

CO JE TVOJE OBLÍBENÉ JÍDLO?

Včera jsem si zamilovala místní specialitu: ohromné teplé vafle s ořechy, javorovým sirupem a čokoládovým krémem, posypané smaženými kuřecími kousky – čtyřmi křidýlky nebo stehýnky.

PERVERZNÍ.

Jo.

KDE BYDLÍŠ?

V jednom solidním hotelu. Je tam klimatizace, ale okna se nedají otevřít. Když jsou místní zaměstnanci hotoví s úklidem, rozsvítí pro jistotu všech pět lampiček – i když tam nejsem. Bazén na dvoře svítí nonstop, přestože je na plavání moc studený.

A JAK SE MÁŠ? CO TVOJE OČI?

…

CO DĚLÁŠ ZÍTRA?

Dospávám.

VYPRÁVĚJ NĚCO VÍC O JÍDLE.

Téměř plná restaurace, kde hraje decentní hudba. Servírka – černoška – se mě ptá: You want them wings or them drumsticks?

Drumsticks please, říkám. A ona odpoví, že se jí líbí můj účes. Říkám: This was more of an accident, but now I like it. Usmíváme se na sebe, jako bychom byly kamarádky. Najednou se cítím příjemně… jakože sem patřím.

NICE.

Jídlo mi chutná, kombinace vafle a kuřecího je úplně mimo, dráždivá, dokonalá. V místním podniku nejsou zaměstnaní žádní běloši, u stolů sedí jen několik bílých strávníků. Vedle mého stolu sedí matka se synem, oba černoši, po celou dobu návštěvy restaurace ponoření do svých smartphonů. Chlapec vypadá zasněně, hraje nějaké závody s autama a jeho tělo se zdá na něj samotného trochu velké.

TOS ŘEKLA HEZKY.

Od té doby, co jsem v USA, si u lidí všímám v první řadě barvy kůže.

COOL.

Právě že ne.

TEĎ MÁŠ ZAS TAKOVÝ TEN VÝRAZ.

NECH TOHO, ZASE DĚLÁŠ TEN SVŮJ NADŘAZENÝ BÍLÝ OBLIČEJ.

Sorry, to bylo nevědomky.

JAK TI TO ŘÍKALI V ANGOLE? KOKOSOVÝ OŘECH? NAVENEK HNĚDÁ, UVNITŘ BÍLÁ. KDYŽ SE TEĎ TAKHLE TVÁŘÍŠ, UŽ CHÁPU, JAK NA TO PŘIŠLI.

Každý se mnou chce pořád mluvit o rasismu. To přece není můj životní úděl.

SAMA JSI S TÍM PŘECE ZAČALA.

KDE JSI TEĎ?

Pořád v Durhamu v Severní Karolíně.

KDE JSI DOMA?

…

ŘÍKÁŠ NĚCO?

…

CO ŘÍKÁŠ?

Říkám, že tohle město je postavené jenom pro auta, ačkoliv si tu spousta černochů žádné z nich nemůže dovolit. Říkám, že nějaký rasista, kterého tu znalo celé město, loni na místním kampusu zastřelil černošský pár. Říkám, že běloši na venkově mají spoustu zbraní a já tam radši nejezdím. Říkám, že na kampusu stojí na podstavci velká socha, které tu říkají Silent Sam – na počest všech, kteří bojovali v občanské válce. Za Jih, proti Lincolnovi. Říkám, že pokud by se někdo pokusil té soše něco udělat, místní běloši přestanou kampus financovat, a že po protestech černošské komunity byl nakonec vedle „Mlčenlivého Sama“ umístěný pomník všem afroamerickým otrokům, kteří univerzitu vybudovali. Říkám, že tenhle nový památník vypadá jako kempingový stůl: velkou kulatou desku podpírají postavy připomínající zahradní trpaslíky. Říkám, že otrokyně na pomníku stojí zapuštěné do země, jako by se bořily do tekutých písků, a že někteří lidé ta místa rovnou používají k sezení. Říkám, že lidi z kampusu kolem něj nakonec postavili i stoličky, takže se teď z pomníku stal opravdový stůl. Stůl, který z bahna nad hlavou drží zotročené černošské obyvatelstvo; běžná odkládací plocha, na níž si bílé a dobře zaopatřené studentky o přestávce dávají svůj lunch. Říkám, že jsem si nic z toho nevymyslela.

ŽE SI ČERNOŠI MYSLÍ, ŽE JSOU ČERNÍ, A BĚLOŠI, ŽE JSOU BÍLÍ.

Cože?

ŽE SI ČERNOŠI MYSLÍ, ŽE JSOU ČERNÍ, A BĚLOŠI, ŽE JSOU BÍLÍ.

Ano.

CO TO MÁŠ S OČIMA?

Vybrečené.

JAK NETYPICKÉ.

No jo.

ODKDY JE TRAPNÉ BREČET NA VEŘEJNOSTI?

Když někdy večer přijdu do hotelu, sleduju na obrovské ploché obrazovce HBO. Celé hodiny se schovávám před vlastními pocity, dokud neusnu. V noci se mi pak zdá o mladých Afroameričanech, kteří vyskakují z letadel vstříc smrti a vztekle u toho vykřikují jména bílých Američanek:

Ashley, Pamela, Hillary, Amber!

Množství mraků, spousta jmen, nekonečné padání, ale na konci žádný náraz, prostě se probudím.

A PAK SES ROZVZLYKALA, KDYŽ SE TĚ TA STEWARDKA ZEPTALA:

Do you want a cookie?

Brečela jsem jako malé děcko. Celou hodinu v letadle, opilá jak dělo – a pode mnou jenom mračna.

TO JE TVOJE MĚKKÉ, POSEDLÉ SRDCE. SNĚDLA BYS HO, KDYBYS MOHLA?

Záleží, kdo by mi ho nabídl. S čím by se to podávalo. Jaká by byla obsluha.

CÍTÍŠ SE DOBŘE, KDYŽ TĚ NĚKDE LIDÉ OBSLUHUJÍ?

Ano, dost. Podniky s obsluhou mě uklidňují.

MOŽNÁ PROTO, ŽE SE TU PŘI PRÁCI NEMLUVÍ O POLITICE. TO DĚLÁ PŘÍJEMNOU A NEŠKODNOU ATMOSFÉRU.

Obráceně to docela jde, v politice se o práci mluví pořád.

Watch now: the 10 most popular topics of politics of all times! Number seven: the future of labour!

Tak jsme si zvykli na nekonečné přísliby pracovních míst, že už nás ani nepřekvapí, když někdo kolem projde a zašeptá:

Hello little slave of work – shake your booty, make it twerk!

CO BYS CHTĚLA, ABY LIDI VIDĚLI, KDYŽ SE TI PODÍVAJÍ DO TVÁŘE?

Mě?

S KÝM ŘEŠÍŠ SVOJE KONFLIKTY?

Se mnou?

SPOLUPRACOVALA JSI NĚKDY S NĚJAKOU TERORISTICKOU ORGANIZACÍ?

Ne.

BYLA JSI NĚKDY SOUČÁSTÍ ZLOČINECKÉ ORGANIZACE?

Ne.

JE ZEMĚ, ODKUD POCHÁZÍŠ, BEZPEČNÁ?

Podle jakých kritérií?

KDE MÁŠ TRVALOU ADRESU?

Doma.

CO TO ZNAMENÁ?

…

KDE JSI TEĎ?

Před několika dny jsem byla v New Yorku. O volební noci jsem seděla v jednom baru na Manhattanu, jen pár bloků od Trumpa a Clinton.

DÁL, DÁL.

Povídáme si s britskými manažery Shellu, jsme opilí a plní nadějí.

Cheers!

Předsevzala jsem si vyšší míru tolerance, nechci je předem soudit. Překvapivě příjemní, výřeční muži; dobře si rozumíme. Jeden o sobě říká, že je feminista, že politika Angely Merkel Sýrii škodí, protože se nikdo z uprchlíků do země nevrací, aby všechno zničené znova vybudoval. A taky že Hillary Clinton už více méně vyhrála. Ten druhý se jmenuje Kee-nic a je v naprosté euforii. This is amazing, opakuje pořád dokola svou britskou angličtinou. Jeho hluboký hlas a melodický jazyk někdejšího kolonialistického impéria mě přitahují.

CO ZA DETAIL JSI VYNECHALA?

…

CO ZA DETAIL JSI VYNECHALA?

– a jeho „etnický původ“.

COŽE?

Jeho „etnický původ“ mě přitahuje. Je mi ale nepříjemné to takhle pojmenovat. Nebo si to vůbec myslet.

PROČ?

This is amazing, říká Kee-nic, čímž myslí atmosféru celé té newyorské noci, volby, předzvěst čehosi velkého – možná se všichni cítíme svědky historického okamžiku. Kolem půlnoci odcházíme k němu do hotelu, přesvědčení, že ráno už budou mít USA první prezidentku. Kolem půl čtvrté se opilí usouložíme ke spánku.

Vibruje mi mobil, zprávy od mých německých kamarádů.

Nine eleven – eleven nine!

Dávej na sebe pozor!

What the fuck?

Zapínám televizi, Trump právě začíná svůj projev. Kee-nic se probouzí, tulí se ke mně (jeho kůže je tak hladká a tak krásně voní – je to kokosovým olejem?), znovu se milujeme.

Zatímco on do mě v pravidelném rytmu naráží svým pečlivě vypracovaným manažerským tělem, já nedokážu odtrhnout oči od televize. Kee-nic něco zasténá, a protože tomu nejdřív nerozumím, dvakrát zopakuje: This is amazing. This is amazing.

Rodina Donalda Trumpa vypadá vskutku šokovaně, pomyslím si, zatímco se nechávám v šestnáctém patře luxusního hotelu na Manhattanu šoustat člověkem, jehož firma programově ničí životní prostředí.

A O ČTYŘI HODINY POZDĚJI V LETADLE DO DURHAMU TA MILÁ LETUŠKA SE SUŠENKAMI.

KDE JSI TEĎ?

Pořád v Durhamu.

Někdo tu na zeď nasprejoval: Black lives don’t matter and neither does your votes.

POŠKODILA JSI NĚKDY MAJETEK PATŘÍCÍ VAŠÍ VLÁDĚ?

Black lives don’t matter and neither does your votes. Myslím, že to ani není správně anglicky. A myslím, že to na té zdi vydrží ještě dlouho. Nevím, jestli všechno tohle vůbec někdy přestane, nebo se to ještě bude zhoršovat. V USA se cítím černější než v Německu.

This is amazing.

Prosím?

This is amazing.

OBCHOD S OTROKY JE NEJÚSPĚŠNĚJŠÍ PODNIKATELSKÝ MODEL V DĚJINÁCH LIDSTVA. NUCENÁ PRÁCE JE A BUDE DECHBEROUCÍM KONCEPTEM! OBCHODOVÁNÍ S PODROBENÝMI LIDSKÝMI TĚLY: BIČOVÁNÍ, ZNÁSILŇOVÁNÍ, VĚŠENÍ NA STROMECH!

I love that idea!

V anglofonním světě existuje tendence k jazykovému přehánění.

I would kill for the cookies they sell over there!

V Německu je spíš tendence k násilnému přehánění.

I would kill them if I could.

Lidé zapalují azylové domy; křičí na uprchlíky, ať už konečně skočí, dokud se jeden z uprchlíků doopravdy nevrhne z okna ubytovny. Anebo jako osmdesátičlenný zfanatizovaný dav pronásledují malé děti, aby je mohli zlynčovat a pobodat. Nezbývá mi než věřit, že to je okraj společnosti. Snažím se přesvědčit, že existuje společenský střed, který takové útoky odsuzuje. Jinak se země, kde žiju, od USA skoro neliší. Jinak by země, kde žiju, mohla brzo hlasovat stejně. Jinak by země, kde žiju, už nebyla mým domovem.

CO SE DĚJE, KDYŽ USÍNÁŠ?

Padám.

CO SE DĚJE, KDYŽ SE PROBOUZÍŠ?

Někdy slyším melodii, jindy chichotání, často cítím jen krátký, chladný strach.

KDE JSI DOMA?

Když spím.

JAKÝ JE CÍL TVÉHO POBYTU?

Kde? Na světě?

O ČEM SNÍŠ?

…

O ČEM SE TI ZDÁ?

Na chvíli mi něco zaplane před očima, jakoby obraz z hodin dějepisu, jen nějak aktualizovaný, novější, s drony. Místo hlav v ocelových přilbách tváře mých přátel. Vidím své kamarádky a kamarády, jak utíkají, uhýbají, padají, jak dostávají zásah, pak kopance, rány bičem, pěstí. Nakonec padají bomby – někde v Berlíně, někde v New Yorku, někde v Durynsku. Přátelé s useknutými končetinami, celí od krve, leží na zemi, tváře zkřivené, moji známí mezi zřícenými budovami. Všichni s doširoka otevřenýma skleněnýma očima, nad nimiž poletují malé mušky.

A PAK?

A pak se z mých kamarádek a kamarádů stane kapitola v učebnici dějepisu: uzavřená, bez emocí – objektivní, protože se to přece všechno stalo tak dávno. Moje mrtvé kamarádky jako něco, co dneska nikoho nezajímá. Jako vzpomínka, pomník na papíře, u kterého se bude říkat:

To nemůžeš být tak přecitlivělá, taková byla tehdy doba.

Zírám do automatu s občerstvením a automat s občerstvením zírá do mě.

Odněkud sem doléhá hudba; nějaká rapperka v rychlém tempu popisuje, jak musí ona i její bitches denně hákovat. Ještě patnáct minut a přijede vlak. V žaludku mi kručí.

Můj obličej se odráží ve skleněné tabuli; usmívám se na sebe, říkám si: Jak hezké je cestovat sama. Palcem a ukazovákem si kroutím kudrlinu na hlavě a sleduju přitom odraz skupinky blonďatých školaček za mnou. Aniž bych se otočila, pozoruju, jak stojí pohromadě a cosi ťukají do svých smartphonů. Ten track vychází z jednoho z těch telefonů, ale dívky spolu nemluví. Najednou mám chuť jejich obličeje na skle před sebou olíznout – docela pomalu a důkladně.

KDE JSI TEĎ?

Na letišti v Berlíně. Po odbavovací proceduře sedím v odletové hale a dívám se na letadla skrz obrovské okno. Mám ráda lidi v křiklavých vestách s těmi velkými sluchátky tlumícími hluk.

POTÍŠ SE.

Přišla jsem pozdě a musela běžet.

PROČ SE NEUSMÍVÁŠ?

Cože?

NEJSI ŠŤASTNÁ?

…

JSI NERVÓZNÍ?

Ne.

JSI NERVÓZNÍ?

Unavená a možná trochu nervózní. Už dlouho jsem nebyla na tak dlouhé cestě, navíc sama.

PROČ?

Proč cestuju sama, nebo proč jsem dlouho nebyla tak daleko?

PROČ JSI NERVÓZNÍ?

… stala se taková věc.

DÁL, DÁL.

Sedím v odbavovací hale. A protože si nejsem jistá, jestli je v letadle jídlo, jdu si do jiné, menší haly koupit kolu a Snickers. Nikdo tam není, kromě mě a nějakého muže. Má vous a pokrývku hlavy, kterou nedokážu zařadit.

SAHAL NA TEBE?

Ne. To by byla úplně jiná story. On mě vůbec nevidí.

DOBŘE. DÁL.

Zrovna ve chvíli, kdy tu malou čekárnu zase opouštím, připne si kolem pasu jakýsi plastový opasek, podivně vyboulený. Přes ramena si pak přehodí velký hábit, kterým se kompletně přikryje. Zastavím se. Ten hábit vypadá slavnostně a on sám nějak rozrušeně.

JE NERVÓZNÍ.

Výbušnina! Sebevražedný útok!

Hlavou se mi honí různá slova, nemůžu s tím nic dělat. Muž se posadí a začne se kolébat sem a tam – doširoka, zběsile pohybuje horní částí těla. U toho si něco mumlá; zdá se mi, že je na něm vidět strach.

JEHO POSLEDNÍ MODLITBA?

…

MÁŠ U SEBE ZBRAŇ?

Ne.

PEPŘÁK?

Ne.

JINÉ HOŘLAVINY?

Kolem paže má omotané pásky.

Napadne mě: To budou ty kabely nebo dráty. Neodvažuju se ho oslovit.

Excuse me, Sir, do you wanna murder me or is this just a regular prayer?

Takže jsem se rozhodla pro něco jiného. Vracím se do předchozího prostoru, kde probíhá kontrola dokladů a kde si personál náhodně vybírá lidi k osobní kontrole.

VYTÁHLI SI TĚ?

Mě si vždycky vytáhnou.

A PAK?

Požádám jednoho policistu o pomoc. Mrkne na mě a rozmrzele mi svou roztáhlou durynštinou vysvětlí, že všichni jeho kolegové určitě dělají svou práci správně, ale že tam stejně někoho pošle.

Se nemusííte báát slečnoo nee.

Vracím se do velké čekárny. Posadím se a pojídám Snickers. Během mé nepřítomnosti dokončil muž svou modlitbu a převlékl se. Hábit je pryč a on klidně kráčí ke třem hrajícím si dětem a k ženě v barevném šátku. Když se k nim posadí, do místnosti vstoupí policista. Producíruje se okolo, prohlíží si všechny čekající a nakonec si všimne mě. Nejraději bych sklopila oči, ale místo toho se podívám na tamtoho muže s rodinou. Policistův pohled sleduje ten můj, jedno z dětí zrovna leze mužovi na klín.

KDE JSI TEĎ?

Nastupuju do letadla.

Se nemusííte báát, slečnoo nee.

Welcome on board! How are you today?

Naprosto se nenávidím, děkuji za optání.

Be a hero! Better safe than sorry!

V New Yorku bych se svou paranoií byla za hrdinku. Plakáty v tamějším metru vyzývají lidi, aby s klidným svědomím nahlásili jakékoli podezření – pro bezpečnost města, kvůli všem ostatním. Ale v New Yorku teď ještě nejsme.

VĚŘÍŠ, ŽE EXISTUJÍ OPRAVDOVÉ HRDINKY?

… Ten okamžik smrtelného strachu, ten moment přesvědčení, že mě ten člověk za okamžik vyhodí do vzduchu. A pak ta hanba, že jsem někomu připisovala takovou zrůdnost a navíc ho rovnou udala.

JSI NERVÓZNÍ?

Při každém letu mám minimálně tři fantaskní představy o tom, jak havarujeme. A z nějakého důvodu si vždycky myslím, že zrovna já budu ta, která přežije. Může letadlo havarovat, když do motoru nabere nějakého ptáka?

Please fasten your seatbelts now.

MRTVÁ KUŘATA – TAK SE TESTUJÍ LETADLOVÉ MOTORY.

Oukej.

ČÍM VÍC KUŘAT SE HLADCE ROZDRTÍ V TRYSCE, TÍM LÉPE.

Oxygen will flow.

Letuška si přetáhla rtěnku přes horní ret. Když se mi se svým vozíkem snaží prodat parfém, vidím v ní klauna s flašinetem.

In case of emergency follow the following instructions!

Mám ráda to hlášení, že pokud se něco stane, má člověk nejdřív pomoct sám sobě a teprve pak dětem.

Oxygen will flow!

SOUSTŘEĎ SE, PROSÍM.

STRACH Z PÁDU LETADLA, STRACH Z TERORISMU. CO DÁL?

Nechci být někdo, kdo se bojí „terorismu“. Jakože, na ulici se taky pořád nedívám po střechách, jestli na mě náhodou nespadne nějaká uvolněná taška.

A PŘESTO JSI VŽDYCKY PRVNÍ, KDO VYSTUPUJE, KDYŽ JE V METRU CÍTIT PLYN.

Pět lidí vystoupilo se mnou. Taky si nebyli úplně jistí a čekali na další soupravu. Ale jak jsme se na sebe dívali – na to nezapomenu.

Do you want a cookie?

V opěrce sedadla jsou čtyři různé hudební kanály; na monitorech běží všem cestujícím stejný film. Bláznivá newyorská romantická komedie s bílým protagonistou. Většina filmu se odehrává v ulicích New Yorku. Nikdy jsem tam nebyla a přesto si říkám: To muselo dát hodně práce, že jsou všichni lidi ve filmu bílí.

SOUSTŘEĎ SE.

JSI NERVÓZNÍ, NECÍTÍŠ SE V BEZPEČÍ. CO DÁL?

Ten film mě štve.

A štvou mě lidi, kteří ho sledují, aniž by jim došlo, že tu něco chybí.

A CO JEŠTĚ?

Nechce se mi takové věci pořád probírat.

CO JEŠTĚ?

Těkám očima po okolí, dívám se z okna, přemýšlím o mracích a různých podobách terorismu… zajímá mě, jak vlastně funguje splachování záchodu. Proč si tenhle uměle vyrobený strach vůbec pouštím k tělu. Proč se mu nedokážu líp bránit. Přemýšlím, jak se všechny ty fekálie vlastně likvidují. Najednou si vzpomenu na jeden den u jezera.

JAKÝ DEN?

Jak jsem si chtěla jít zaplavat, ale nakonec jenom potkala další nácky.

TO ZNÍ OTŘEPANĚ.

Nacionálně osvobozené zóny, něco takového prostě.

KOLIK MÁŠ PLAVECKÝCH ODZNAKŮ?

… terorizování od nácků znamená třeba: Sedíme v klidu u jezera, když čtyři z nich přijdou – dvě ženy a dva muži. Nevidí nás, protože sedíme úplně vzadu ve stínu. Ale my máme přesto nahnáno.

CO ZNAMENÁ „MY“?

Můj přítel a já. Jsme pár, ale ne moc šťastný; před půl hodinou jsme se pohádali. Krajně pravičácký teror je, když: V momentě, kdy přijdou, patříme s mým přítelem zase jeden k druhému. Náckové se svlékají způsobem, jak si to představuju u vojáků, vzpřímeně a rychle. Skládají si šaty, stojí vzpřímeně, strnule v tom horkém letním dni. Celí nazí a sebevědomí se rozhlížejí po pláži u strausbergského jezera, jako by jim patřilo. Krajně pravičácký teror je: nemoct se té jejich upjatosti zasmát ze strachu, že nás objeví. Ten největší a nejodpudivější z nich má na hrudníku vytetovaný hákový kříž. Jakmile se ti čtyři rozestaví, dvě rodiny si souběžně začnou balit věci. Krajně pravičácký teror je: nálada se okamžitě překlápí, obě rodiny mizí pryč, u jezera najednou zůstává jen hrstka lidí. Já a můj přítel trčíme poněkud nešikovně ve stínu. U břehu zůstal jeden běloch, třicet plus, jeho malí synkové si hrají na mělčině. Náckové si ho hned nevšimnou a jdou se koupat. Když znovu vylezou a osuší se, opět se tak důležitě napřímí, celí dřevění, jako by tu nešlo o žádnou zábavu. A vtom si všimnou, že jenom jedno z těch hrajících si batolat je bílé. Ble, dyť v tý vodě byl negr, řekne jeden z nich nahlas a to slovo mě bodne mezi žebra. Říkám potichu: Měli bychom se teď jít posadit k tomu otci. A můj přítel říká: V žádném případě. Budou to považovat za provokaci a pak se teprve něco semele. Říkám: Ale nemůžeme přece nechat ty děcka s jejich tátou samotné. Přítel říká: Děckám neublíží. Ale nám jo. Jedem pryč, hned. Ještě chvíli se šeptem dohadujeme, ale nakonec si můj přítel prosadí svou. Krajně pravičácký teror je, když: Nemůžu riskovat, že ho zmlátí, sama nevím, co je správně, krajně pravičácký teror znamená: Taky my se snažíme nevyčnívat. V autě hned volám na policii a vyslechnu si, že ukazování protiústavních symbolů na veřejnosti je zakázáno: Dobře že voláte, my se tady opravdu snažíme takové lidi chytat, kde že je to jezero? Krajně pravičácký teror je, když: Policie ani po dvou hodinách nikoho nenajde, domů přijíždím s pocitem, že jsem udělala něco špatného. Nebo že se mi cosi důležitého nepovedlo. Krajně pravičácký teror je, když: Dodnes na ten den myslím, na tu nemožnost zachovat se správně. Krajně pravičácký teror je: Stydím se za svou zbabělost. Krajně pravičácký teror je: Kdysi jsem byla taky takové děcko u jezera.

Excuse me, Sir, do you wanna murder me or do you just wanna hate me while you’re swimming?

Cože?

TA KOMBINACE STRACHU A BEZMOCI, NESCHOPNOSTI COKOLI ŘÍCT, NESCHOPNOSTI JEDNAT, CHÁPU.

CO PROTI TOMU DĚLÁŠ?

… třeba že jsem si toho vědomá?

KDE JSI TEĎ?

Pořád v letadle.

Excuse me, mohu vidět váš boarding pass, prosím?

Přesedla jsem si. Totiž já vlastně sedím tam vzadu, ale bylo mi tam nějak těsno.

To bohužel není možné.

Ale tady ta řada je celá volná. Nebo jakože – ach tak, protože je tu ten nouzový východ?

Za XL sedadlo je příplatek 83 dolarů, sorry.

Protože je tu víc místa? Ale ty ostatní sedačky jsou na mě moc malé, se svýma nohama tam nemůžu ani rovně sedět.

Je mi líto, ale musím vás teď poprosit, abyste se vrátila na své místo.

Jo, okej.

KDE JE TVOJE MÍSTO?

…

KDE JE TVOJE MÍSTO?

…

VZALA SIS S SEBOU KOMPAS?

K čemu?

MÁŠ POCIT, ŽE TVŮJ ŽIVOT MÁ NĚJAKÝ PEVNÝ STŘED?

Možná.

MÁŠ POCIT, ŽE SE TVŮJ ŽIVOT BLÍŽÍ K NĚJAKÉMU CÍLI?

Ne.

KOHO MÁŠ ZA SOUSEDY?

Jaké sousedy?

KDE MÁŠ TRVALÝ POBYT?

V Berlíně.

ODKUD POCHÁZÍŠ?

Pocházím z –

ODKUD POCHÁZÍŠ?

Pocházím z –

ODKUD POCHÁZÍŠ?

Z –

PROČ VŽDYCKY MAŽEŠ CELOU HISTORII SVÉHO PROHLÍŽEČE?

Cože?

ZAMILOVALA SIS SVOBODU POHYBU?

PROČ SI KOUŠEŠ NEHTY?

Někdy mám problém si vzpomenout –

ZAJÍMAL BY TĚ BAREVNÝ GRAF TVÉHO POHYBU ZA POSLEDNÍ TŘI ROKY? JAKO DORT S PŘEKVAPENÍM, ZE KTERÉHO –

což je teď samozřejmě to nejdůležitější.

KDE TEĎ JSI?

… Doma.

OK.

…

Dva dny před odletem jsem udělala pěknou blbost a musela znovu zrušit let s jednou americkou leteckou společností. Na německé infolince to nikdo nebere. Vytočím proto číslo anglické infolinky; krátce nato mi paní několik minut lámanou angličtinou hláskuje slova, kterým sotva rozumím, ale která musím zadat do vyhledávače na jejich webu. Když konečně celé to on-line storno běží a bufferuje se, ptám se jí, jestli ve skutečnosti sedí v USA. No no, on Fiji Island. Bavíme se o počasí, tady v Berlíně a u ní na ostrově, o všem možném, mhm, jojo, je z toho celkem srdečný rozhovor. A pak se nečekaně nesměle zeptá:

In winter, where you live … does it snow?

Yes, říkám. A ona na to: I have never touched the snow in my life.

Zní to jako nějaké tajemství, příliš uctivě. Tak se jí snažím popsat, jak to vlastně vypadá, ten sníh, jaký je to pocit, když jí sněhová vločka roztaje na ruce. It’s like a very light raindrop, you know. Když zavěsíme, mám pocit, jako bych se právě s někým seznámila.

SWEET. KDE JSI TEĎ?

Znovu si z té výšky prohlížím mračna. Uklidňuje mě myšlenka, že slunce – bez ohledu na to, kolik tam dole prší nebo sněží – nad námi pořád svítí.

JSI POŘÁD JEŠTĚ NERVÓZNÍ?

Jsem uvolněná, dokoukala jsem film, a můj vztek se vytratil. Často myslím na to, že mám štěstí, že jsem se narodila právě sem, do života, který vedu. Ale možná je to taky blbost. Když zavřu oči, zapomínám, jak zranitelná vlastně jsem.

ZAPOMNĚLA BYS RÁDA, KDO JSI?

Proč?

ZAPOMNĚLA BYS RÁDA, KDO JSI?

Ne.

CHTĚLA BYS ZAPOMENOUT NA MĚ?

… Ne.

TĚŠÍŠ SE?

Na co?

NA VŠECHNO, CO PŘIJDE.

… ano. Kupodivu ano.

It’s like a very light raindrop, you know.

It’s like a very light raindrop.

It’s like rain.

Zanedlouho budeme přistávat a já uvidím nové věci, potkám nové lidi, budu mluvit jiným jazykem, utrácet jiné peníze. Zažiju prezidentské volby a jeden bezesporu důležitý historický okamžik – je to dobrý pocit.

Stojím na nástupišti a s několika dalšíma lidma čekám na vlak. Zbývají čtyři minuty a mně kručí v břiše.

Na okamžik se mi v hlavě nakupí příliš mnoho myšlenek. Všechny mi padají na zem. Ale já se neshýbám, abych je zvedla, raději si prohlížím svůj obličej ve skle automatu. Ale jenom krátce, samozřejmě; nechci, aby si někdo myslel, že se mnou není něco v pořádku.

Najednou se z automatu ozve dávno zapomenutá melodie.

Začínám si tiše pobrukovat.

Tak tiše, že to nikdo na nástupišti neslyší, dokonce ani ty malé myšky mezi kolejemi.

KDE JSI TEĎ?

Právě jsem přistáli, nikdo netleskal… vypadá to, že venku je chladno.

MÁŠ U SEBE NĚJAKÉ JÍDLO?

Ne.

MÁŠ U SEBE VÍC NEŽ 10 000 DOLARŮ?

Ne.

NA JAKÉ ADRESE SE BUDEŠ ZDRŽOVAT?

Nevím, chci se rozhodnout až podle momentální situace.

BEZ ADRESY TO NEJDE.

Dobře.

KDO BY MĚL BÝT VYROZUMĚN, POKUD SE VÁM NĚCO PŘIHODÍ?

Co by se mi mělo přihodit?

KDO JE TVŮJ EMERGENCY KONTAKT?

Srazit mě tak nějaký pick-up, dostane moje babička rovnou infarkt – hned jak by ji někdo z USA dramatickým hlasem oslovil. To nepřipadá v úvahu.

Intense heart attacks! Brought to you by:

Your grandchild!

Místo toho zadávám číslo na Kim a její celé jméno. Babička by s tím určitě nesouhlasila, a Kim už vůbec ne; nesnáší skutečnost, že její údaje nepatří jenom jí.

SMARTPHONY, FACEBOOK, GOOGLEMAPS – TO BYLY KDYSI VLHKÉ, MEGALOMANSKÉ SNY HORLIVÝCH KOLABORANTŮ STASI.

A sexy, sexy dream come true!

A možná, napadne mě najednou, mě Kim taky nenávidí.

Sorry Miss, we have sad news. We’ve got your friend here in the hospital. You were mentioned as her emergency contact. She’s in a very critical condition. Could you please help us find – hello? Miss, are you still there?

Ale možná by Kim jen tak nezavěsila, kdyby se mi něco přihodilo. Možná by se zastavila, myslela na mě, dělala si starosti. Nebo by si v cukuletu sbalila batoh, opustila byt a vydala se za mnou. Možná by za pouhých 28 hodin po tom dramatickém telefonátu seděla u mojí postele v USA. Já bych byla stále v kómatu, kompletně pohmožděná nějakým bezohledným pick-upem, a ona by mě držela za ruku. Pak by v určitém okamžiku začala tiše vzlykat, jednotlivé slzy by mi smáčely takovou tu hadičku od kapačky, za dveřmi by se shromáždilo spousta empatických sester a bratrů, kteří by se za mě, za nás, modlili. Halleluja. A až by se Kim konečně uklidnila a slzy jí uschly, hladila by mě po tváři pokryté zaschlou krví a šeptala mi omluvy, velmi tiše, téměř neslyšně, svým teplým dechem do mého ucha. Litovala by, jak jsme si navzájem ublížily. A pak bych se konečně probrala z kómatu a upřela na ni své jediné zbývající oko.

VADÍ TI, ŽE V TAK MÁLO FILMECH MUŽI PLÁČOU?

Cože?

JSI VĚŘÍCÍ?

KE KTERÉ VÍŘE SE HLÁSÍŠ?

Já nepatřím nikomu.

NA CO VĚŘÍŠ?

Na společenské vztahy.

JSI SVOBODNÁ?

To zní jako ze středověku.

ŽIJEŠ JAKO SAMOSTATNÁ JEDNOTKA?

Ano.

KDE ŽIJÍ VAŠI NEJBLIŽŠÍ PŘÍBUZNÍ?

To přesně nevím.

PLÁNUJETE BĚHEM SVÉHO POBYTU NAVŠTÍVIT RODINNÉ PŘÍSLUŠNÍKY?

Ne.

KDE ŽIJÍ ČLENOVÉ VAŠÍ RODINY?

Žádnou pořádnou rodinu nemám. Teda – v biologickém slova smyslu.

The lone wolf, far away from its pack!

Tak to nemyslím.

Out in the open – the adventure begins!

Pocházím z rodiny, kde se až příliš romantizuje představa, že by se člověk měl sám od sebe co nejvíc vzdálit.

CO TO MÁ ZNAMENAT?

… Pocházím z rodiny, kde bylo cestování vždycky jakousi nenaplněnou touhou. Ale ne ve smyslu „vlka samotáře“, spíš jakože…

DÁL, DÁL.

Picture this:

Moje matka: mladá ženská s modrými vlasy a páskem s cvočky, punkerka, zapikaná v NDR. Mladá ženská, která se zaplete s Angolanem – v malém východoněmeckém městě, kde se všichni znají. Mladá ženská, která si přeje odejít, která – krátce poté, co se „ten Afričan“ musí vrátit do své země – přehnaně touží po výjezdní doložce. Mladá žena, která si představuje společný život s partnerem v Angole, život pod jiným sluncem, s jinou mentalitou, na svobodě. Místo toho ale ve svých devatenácti letech, jenom několik měsíců po porodu dvojčat následuje: zatčení, zrušení výjezdní doložky, psychické zhroucení v kriminále, pod dohledem Stasi.

TO MÁ BÝT PITCH PRO DALŠÍ KLIŠOVITÝ VEŘEJNOPRÁVNÍ FILM O NDR?

Problém s klišé není v tom, že by nebyla pravdivá.

NÝBRŽ?

V takových filmech přece často všechno souhlasí. Problém s klišé je v tom, že popisují pořád ten stejný, jediný pohled na věc.

NO A?

Picture this:

Moje matka: žena, která mě a mé dvojče vychovává, jak nejlíp umí, a zároveň jako by nám dávala vinu za to, jaký život musí vést, že se nikdy nedostala z těch zatracených sraček – čímž někdy myslí NDR a někdy SRN. Před převratem, po převratu – vždycky musí zůstat. Otec jejích dětí je pryč, už má i novou rodinu v Angole, protože ta stará za ním nedorazila. A ona má pořád málo peněz, pořád je sama.

ALE MĚLA PŘECE TY DĚTI, VÁS DVA.

Moje matka dnes: třiapadesátiletá žena, která se nikdy nevyrovná s několikanásobným vězněním a násilnou smrtí svého syna. Žena, která se nechává z vlastní vůle zavřít na kliniku a mě prohlašuje za mrtvou. Zraněné zvíře zahnané do kouta, které bude do konce života cenit zuby.

VZTEKLINA?

Cože?

NA TU MŮŽEŠ ZEMŘÍT UŽ PATNÁCT DNÍ PO NÁKAZE.

JSI OČKOVANÁ?

Proti čemu?

PROTI VŠEMU, CO BY TI MOHLO BÝT NEBEZPEČNÉ.

Taková ta malá jizva, ta malá rytina, jako nějaký drobný reliéf na matčině paži – a vůbec na pažích mnoha dalších lidí narozených ještě v NDR. Jako dítě mě to fascinovalo. Myslela jsem si, že je to miniaturní mapa nějaké tajné, podivuhodné země.

PERVERZNÍ.

ZNAMENÁ TO, ŽE SE SPOLU NESTÝKÁTE?

Ona všechno odmítá. Naposledy jsem ji viděla na pohřbu.

VE KTERÉM ZAŘÍZENÍ JE NYNÍ?

To nevím.

A VÁŠ BRATR?

Co by s ním bylo?

JAK VLASTNĚ PŘIŠEL O ŽIVOT?

Přišel o život… Obešel život?

A OSTATNÍ ČLENOVÉ RODINY?

Můj otec píše dvakrát ročně e-mail z Angoly. Jeden z nich přijde vždy den před našimi narozeninami, teda – teď jen před mými narozeninami. Nemůže si totiž zapamatovat správné datum.

A PRARODIČE?

Můj dědeček už nežije, rakovina. Babičku ještě mám.

A TA JE TEĎ KDE?

PROČ TAK OPOVRŽLIVĚ?

Nic.

Ne.

…

…