JIZVY PLNÉ BEZNADĚJE

EN HELT ANNAN HISTORIA

Copyright © Stefan Ahnhem 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Karolína Kloučková, 2024

ISBN 978-80-242-9835-1

Obsah

Květen 2012

Sobota 4. srpna 2012

1

2

3

4

Neděle 5. srpna 2012

5

6

7

8

9

10

11

12

Pondělí 6. srpna 2012

13

14

15

16

17

18

Úterý 7. srpna 2012

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Září 2012

Říjen 2012

PODĚKOVÁNÍ

Když zákon už není na tvé straně. Když může kdokoli beztrestně přijít, rozprodat a spálit, co bývalo tvoje. Když všechno, cos vybudoval, mizí, kousek po kousku, vrstvu po vrstvě, až na holou kůži a hlouběji, až nakonec nezbude nic. Až nakonec s jistotou víš, že horší už to být nemůže, a pochopíš, že teď, právě teď začíná skutečné týrání.

Ponižování, devastace, vymývání mozku.

Když nic z toho, čím jsi býval, už není, a už se na to ani nerozpomeneš. Je z tebe zvíře. Nejsi nic.

Právě tehdy jsi úplně nejnebezpečnější.

Květen 2012

Ulomenou špičku nože měla ukrytou v levé náušnici. Našla ji mezi útesy, kde se na vlnách pohupoval přeplněný nafukovací člun. Řízla se jí do kůže na vnitřní straně stehna. Tak hluboko, aby se objevila krev. Aby stopa na jejím těle zůstala navždy.

Bolest necítila. Ať tlačila sebevíc, ať špička pronikala jakkoli hluboko, ve srovnání se vším ostatním to nebylo nic.

Pak začala kreslit.

Jeden oblouček pokaždé, když změnili přepravní prostředek a cesta vedla jiným směrem. Z náklaďáku do člunu. Z kontejneru do sklepa – některé byly tak hluboko pod zemí, že sluneční paprsky byly vidět jenom se zavřenýma očima. Kolečko pokaždé, když ji zbili a znásilnili. Čárku za každou sestru a za každého bratra, kteří spadli přes palubu nebo to kvůli nedostatku kyslíku museli vzdát.

Dvaadvacet značek, než dorazili do cíle. Čtyři obloučky. Pět koleček. Třináct čárek.

Dělala si je jen pro sebe. Aby nikdy nezapomněla. Aby ti, kteří ji v budoucnu znásilní, nemohli zavřít oči.

Teprve když si ten mladík s tmavými kudrnami v němém projevu lásky špičku nože vypůjčil a vyryl si na hruď tytéž symboly, uviděla, co vlastně udělala. Teprve tehdy, při poslední společné etapě, pochopila, co těch dvaadvacet jizev vlastně znamená.

Sobota 4. srpna 2012

„Svoboda v pravém smyslu slova nemůže být udělena, musí jí být dosaženo.“

franklin d. roosevelt

1

Byla to závratná myšlenka. Tak závratná, až jí byl jako opilý. Jeho nejniternější přání se začalo plnit. Přání, které bylo až příliš naivní a křehké, než aby mělo v drsné realitě šanci na přežití.

Ale nebylo to tak. Tohle nebyl jen další mokrý sen, z něhož se najednou probudí, propocený a zamotaný v ulepeném prostěradle. Ne, tohle se skutečně stalo. A aby se ujistil, že opravdu stojí u umyvadla v téhle luxusní koupelně, která voní jako z reklamy, uštědřil si pořádnou facku. Potom pokračoval ve vytrhávání chloupků z nosu.

Z vedlejšího pokoje k němu doléhala hlasitá znělka večerních zpráv. Televizi zapnul, hned jak vstoupil do místnosti. Ne že by ji sledoval s velkým zájmem, šlo spíš o to, že tu vůbec nějaká televize byla, a navíc se spoustou kanálů.

„Vítejte u večerních zpráv,“ slyšel hlasatelku. „Začneme v Kodani, kde dánská policie při tiskové konferenci potvrdila, že mrtvým nalezeným v autě na mořském dně v přístavu hlavního města byl Mogens Klinge, operativní šéf dánské bezpečnostní policie PET.“

Nikdy nezatoužil pořídit si televizi domů, ale jakmile vstoupil do hotelového pokoje, neubránil se nutkání lehnout si na postel a s dálkovým ovládáním v ruce donekonečna přepínat mezi neznámými programy, ať už dávali pomalou partii biliáru, nebo černobílé snímky z nějaké války.

„Mogens Klinge byl údajně střelen zblízka do hlavy,“ pokračovala moderátorka. „Zda se jedná o vraždu, či sebevraždu, je zatím nejasné, říká Jan Hesk od dánské policie a zdůrazňuje, že v této časné fázi vyšetřování pracují s celou řadou stop.“

Tentokrát však stihl jen televizi zapnout a zesílit zvuk. Pak musel začít s přípravami. I odstranění posledních chloupků z nosu chce svůj čas, a žádná polovičatost nepřichází v úvahu. Že bude čistý a upravený ze všech stran a skrz naskrz, je prostě samozřejmost.

Nikomu nejde o čistotu tolik jako Coco. Všechny ty reklamy na mýdla pro hloubkové čištění, zvlhčující krémy a kdovíco ještě to jen dokazují. I ona má, tak jako on sám, své zvrhlé stránky, ale bez čistoty to nejde. A proto strávil ve sprše skoro hodinu a použil celé balení jednorázových holítek.

A to nebylo zdaleka všechno. Celý poslední rok cvičí třikrát až čtyřikrát týdně s činkami na žíněnce. A kromě toho drží přísnou dietu s pouhými dvěma nízkokalorickými jídly za den a je teď přesně tak štíhlý, silný a šlachovitý, jak ho Coco chce mít.

„Společně s ním byla ve voze i dosud neidentifikovaná žena,“ informoval moderátor ve vedlejším pokoji. „Proto policie zveřejnila její fotografie a požádala veřejnost o pomoc. Snímky ukazují její obličej a také několik charakteristických jizev na vnitřní straně stehen.“

Už se to blíží. Všechny jeho přípravy konečně přinesou ovoce. Všechna jeho trpělivost a vytrvalost. Všechno, čím prošel a na co se tak dlouho těšil. Mají za sebou všechny ty tanečky a hry. Ona dělala nepřístupnou a on urážlivého. Hrála kočku a on myš, nebo možná naopak. Na tom nezáleží. Důležité je, že udělali všechno, co je třeba, než do toho praští. Než dospějí do bodu, odkud není cesty zpět.

Vlastně to nikdy nebylo jinak. Ale Coco potřebovala čas, než došla k témuž závěru jako on. A teď se to stalo. Teď konečně pochopila, že je jeho, že vždycky byla jeho, a způsob, jakým to dala najevo, byl pro ni tak typický, až ho to celého rozpálilo.

Především to byla fotka, kterou vložila na Instagram s textem My room, my view, for the next 24 hours. #noneedtoask #willnottellyouwhere #youwhoknowyouknow #indesperateneedofsomeprivacy #radiosilencefor24. Snímek, na němž člověk s trochou fantazie dokázal vytušit pozlacenou korouhev na vrcholku věže německého kostela.

Víc informací nepotřeboval, aby si domyslel, kde Coco je. #youwhoknowyouknow. A nebylo pochyb, že je v tom narážka na jeho německý původ. Samozřejmě že si toho o něm zjistila stejně tolik jako on o ní. Jestli ne ještě víc. Během let občas takové náznaky pocítil. Jednou zašla tak daleko, že si najala soukromého detektiva, který ho celý týden nespustil z očí a pronásledoval ho na každém kroku.

A že navíc dala všem ostatním smrtelníkům jasně najevo, že si během následujících čtyřiadvaceti hodin nepřeje být rušena, bylo ještě lepší. Třešničkou na dortu byl ovšem počet znaků celého jejího příspěvku včetně mezer. 141.

Přesně tolikrát totiž spolu byli během let v kontaktu. Od chvíle, kdy poprvé sebral odvahu a napsal jí, přes všechny jeho tajné návštěvy až do dnešního příspěvku, který si nemohl vyložit jinak než jako ruku napřaženou právě k němu.

„Ve studiu je s námi Erica Anderssonová z Helsingborgu, která příšerný objev pod vodou v Kodani včera ráno učinila,“ slyšel z televize. „Dobrý večer, Erico.“

„Dobrý večer.“

„Povězte nám, co se vlastně přihodilo?“

„No, plula jsem společně se svým dánským přítele Mikkelem v přístavu na kajaku.“

Vysmrkal se, naposledy si opláchl obličej, namazal se, znovu se navoněl, vyčistil si zuby a přešel z koupelny do ložnice, kde se začal oblékat, zatímco moderátorka zpovídala vysokou ženu.

„A co se stalo?“

„Čím víc jsme se vzdalovali, tím větší byly vlny. Hlavně po těch výletních lodích, co kotví v severním přístavu. Nakonec jsem se převrátila a právě v té chvíli jsem…“ Žena se odmlčela, zjevně pro ni bylo těžké o tom mluvit. „V té chvíli jsem uviděla…“

Vypnul televizi, zkontroloval, že kožené kalhoty mu padnou, jak mají, a rozhodl se rozepnout ještě jeden knoflíček na košili, na niž Coco dělala reklamu. Nakonec si zastrčil do kapsy krabičku s prstýnkem, vzal drahou kytici bílých lilií a vyšel z pokoje.

Musí o tři poschodí výš. Aby neriskoval, že se zadýchá a zapotí, radši by jel výtahem, ale s jeho čipovou kartou to není možné. Takže si musí vystačit se schody obloženými kobercem a jít tak pomalu, aby se mu nezrychlil tep.

I tak mu srdce, když už zbývalo jen několik posledních schodů, začínalo tlouct rychleji. Ne proto, že by se zadýchal nebo nebyl v kondici, ale protože se blížila ta chvíle. Protože už za pár minut opustí předtím a vkročí do potom. Bude to velké. Pro něho i pro Coco.

Že se dveře výtahu musely otevřít právě v okamžiku, kdy vyšel do schodů, bylo samozřejmě mrzuté, ale žádná tragédie to nebyla. Z výtahu vyšel mladý muž, tak pětadvacet let, v ošoupaných teniskách, přiléhavých džínách a mikině s kapucí. Nevypadal jako člověk, který si může dovolit kterékoli apartmá v tomto poschodí. Na druhou stranu, nějak takhle se obléká většina technologických milionářů. Jako by přes všechny svoje úspěchy radši naskočili na skateboard a vyrazili po chodníku někam do dáli.

Rozhodl se, že počká, až neznámý zmizí u sebe, a až potom sám vstoupí do chodby. Potíž byla, že místo aby se ozvalo kliknutí, jaké doprovází přiložení čipové karty ke čtečce, uslyšel muže na jedny z dveří zaklepat. Což znamenalo, že to nejspíš přece jenom žádný boháč s vlastním apartmánem není.

Vlastně to bylo úplně zbytečné. Zvlášť když mu z toho bylo tak zle. Už přece pochopil, jak se věci mají. Ale i když to tolik bolelo, nemohl si pomoct a vyšel i těch několik posledních schodů.

Díval se, jak Coco otvírá dveře a pouští muže dál. Ten pohled pálil v očích jako kyselina. Jeho Coco. Jak mu něco takového může udělat? Jeho milovaná Coco? Jak jen může?

2

„Standing bow pulling pose,“ hlásila instruktorka v droboučkých bikinách na droboučkém těle. „Put the right hand in front of you, palm facing up. Grab your right foot from the inside by the ankle.“

Malin Rehnbergové lezla na nervy. Štvala ji dokonalá absence podkožního tuku na jejím těle i děsná tetování. Ale ze všeho nejvíc ji rozčilovala ta angličtina. Jsou přece ve Švédsku, konkrétně na Södermalmu, a je přesvědčená o tom, že všichni v sále jsou Švédové. Ovšem Tricia, jak se instruktorka představila, přesto trvá na své americké angličtině.

„Left arm up, shoulder to chin. Inhale and charge your upper body forward.“

Vlastně ji celá tahle bikramjógová záležitost štvala od začátku až do konce. Ty nekonečně dlouhé pozice, při kterých ji tělo bolelo v místech, o nichž do té doby neměla tušení. Horko a vlhko, z nichž se jí neustále zvedal žaludek. A navrch lepkavý slaný pot, který po ní stékal úplně všude, bez nadsázky. A na pot na všech ostatních polonahých tělech nechtěla ani pomyslet.

„Pull your leg up towards the ceiling. Bring your body forward.“

Naprosto chápala, proč má většina ostatních na sobě jen plavky, což ale v žádném případě neznamenalo, že tak hluboko klesne i ona. Rozhodně ji nepřimějí, aby tu sténala polonahá se zadkem vystrčeným ke stropu, i když se na ni všechno oblečení lepí, a nemožné cvičení je tak ještě nemožnější.

Nenávist je možná až příliš silné slovo, ale kdyby měla pravdivě popsat svůj vztah k bikram józe, nijak moc by se od něj vzdálit nemohla. Dnes to zkouší potřetí, poté co jedna kolegyně na policejní stanici o tomhle sebetrýznění básnila tak, že ji přesvědčila koupit zvýhodněnou permanentku rovnou na deset hodin.

Ale ve skutečnosti to všechno byla chyba jejího muže Anderse. To on ji ponoukal a přesvědčil, aby se do něčeho pustila a začala cvičit. Nikdy by jí samozřejmě neřekl nic přímo, to by neudělal. Naopak, pořád jí tvrdí, jak je krásná a s věkem čím dál krásnější.

Ale ona to na něm vidí. Vidí, co si ve skutečnosti myslí. Bez ohledu na to, jak jí odpovídá, když se ho zeptá. Jeho skutečné mínění se vždycky dá vyčíst mezi řádky, z tónu hlasu a z drobných odevzdaných povzdechů.

Myslí si o ní, že je tlustá. Bez ohledu na to, že její BMI se drží v rámci normálu. V jeho očích je na tom hůř než obézní lachtan, který když brzy něco nepodnikne, uvízne někde v písku a bude se jen divit, co se to děje.

On sám začal během minulého roku běhat – pilně, jak se dalo čekat – a zhubl o šestnáct kilo, což bylo mírně řečeno provokativní. Bylo to pro něj typické. Pro něco se rozhodne a pak to prostě udělá. Od myšlenky k činu rychlostí blesku, s nulovým pochopením pro skutečnost, že ne každému to jde tak snadno.

Co se jí týče, ať se Anders bije do prsou, jak chce, na tom, že začal být nudnější, to nic nezmění. Dřív klidně v obyčejné úterý otevřel k večeři láhev, protože ho to prostě napadlo, ale dnes na něco tak zvrhlého jako pití alkoholu uprostřed týdne ani nepomyslí, pokud nemá k oslavě dostatečně mimořádný důvod. A přitom má ve sklepě jednu z největších sbírek whisky v celé zemi.

Jestli mu dnešní večer bude připadat dost slavnostní na to, aby upustil od své mantry, že perlivá voda s citronem v pěkné skleničce je sváteční ažaž, se teprve uvidí. Přece jenom slaví deset let od svatby.

Ona sama dělá pořád jen výjimky a právě teď – když se položila na břicho a nepříjemně pocítila kebab, kterým se nacpala v době oběda – svádí těžký boj se svým vnitřním hlasem, jenž ji přesvědčuje, že tohle je naprosté šílenství a že by se měla co nejdřív zvednout, sbalit podložku a rozloučit se.

Byla však pevně rozhodnutá to nevzdat. Nehodlala v den jejich výročí přijít domů s tím, že nezvládla dokončit cvičení, a dívat se, jak Anders přikyvuje a tím svým křivým úsměvem dává najevo, že nic jiného vlastně ani neočekával. Ne, ne, tuhle radost mu dopřát nehodlá.

„On your stomach, bend your knees and grab both your feet behind you.“

Vibrování mobilu ukrytého pod ručníkem se jí po podložce rozšířilo až k břichu. Brát s sebou mobilní telefony do tělocvičny je přísně zakázáno. Ale protože nemají v šatně zamykatelné skříňky a ona všem těm potetovaným hipíkům nedůvěřuje, vzala si mobil i peněženku s sebou.

„Take a deep breath. Slowly and gently kick both your legs back and up behind you.“

Otázkou bylo, jestli vibrace cítí i ostatní. Jako třeba muž vedle ní, který se jí dotkne pokaždé, když mají roztáhnout ruce do stran. Kdyby se teď nemusel dívat do stropu, určitě by na ni vrhl pohoršený pohled.

„Look up, kick up. Keep your legs back and up.“

Za normálních okolností by mobil klidně nechala zvonit a až později by se podívala, kdo to byl. Teď měla pocit, jako by přijmout hovor byla nejdůležitější věc na světě, a nutkání pustit nohy, zvednout ručník a podívat se na displej bylo snad větší, než když chtěla přestat kouřit.

„Look up. Head up. Knees more in. Roll forward. Keep kicking up. Keep kicking. And slowly, slowly lower back down. And relax.“

Nakonec to vzdala a uviděla na displeji, že jí volal kolega Per Wigsell. Tvoří spolu tým už od loňského října a ona si ještě pořád nezvykla na to, že někdo může být takový suchar bez špetky humoru či ironie. A taky se zas tolik nevídají, protože on zůstává doma, jakmile má některé z jeho dětiček u nosu nudli.

Ale teď jí tedy volá, a k tomu v sobotu večer. A přitom po páté hodině odpoledne obyčejně nehne prstem, ani kdyby do každého z mrakodrapů na náměstí Hötorget narazilo letadlo. Že si teď bude muset na odpověď chvíli počkat, jí připadalo jen jako součást jeho karmy.

A tak bez náznaku špatného svědomí displej zhasla a už se chystala přesunout do další trýznivé polohy, když se mobil znovu rozzářil a vyskočila na něm informace o tom, že obdržela hlasovou zprávu.

„Hey, you there in the pink… thing,“ zvolala instruktorka. „No cell phones during class.“

„Omlouvám se, musím jen…“ Malin spustila přehrávání zprávy a přiložila si mobil k uchu.

„Ahoj, Malin, tady Per,“ uslyšela Wigsellův hlas. „Promiň, že tě ruším, ale právě jsem mluvil s Aronssonem a prý volal někdo z hotelu Grand a – jak jsem to pochopil – je tam podezření na vraždu.“

„No, please,“ trvala na svém potetovaná vyzáblina vpředu. „I’m asking you to put it away now.“

„Vždyť to říkám, musím si tohle jen poslechnout. Zřejmě je to důležité.“

„Chtěl, abych se na to podíval a zajel tam co nejdřív,“ pokračoval Wigsellův nahraný hlas. „Problém je v tom, že musím být doma s dětmi, protože Susanna je na večeři s kamarádkami.“

Vypnula mobil a napila se vody ze své láhve.

„Thank you,“ pronesla Tricia bez náznaku úsměvu. „Okay, let’s move on to the fixed firmed pose, or the thunderbolt pose, as some still call it.“

V hotelu Grand možná došlo k vraždě. To zní jako vážná věc. Ale Inger Carlénová a Markus Höglund se toho bohužel ujmout nemůžou. Oba mají stoly už úplně zavalené, což se o ní ani o Wigsellovi říct nedá. Ale aby to na ni takhle jednoduše přehodil, to si rozhodně nechtěla jen tak nechat líbit. Zvlášť když má zrovna dneska výročí svatby, což Per moc dobře ví. Včera u oběda o tom před celým týmem mluvila. Jak vloni Anderse překvapila krásnou večeří v Gondole a pak stand-up představením a že teď doufá – i když neočekává –, že s něčím pěkně romantickým přijde její manžel.

A i kdyby výročí svatby dneska neměla, proč by se měla vzdávat cvičení – přestože přesně po tom upřímně řečeno volala každá buňka v jejím těle – jen proto, že jeho žena právě popíjí a klábosí s kamarádkami? Ne, ne, všechno má své meze.

Fajn, Per je podpantoflák, a není v tom zdaleka sám. Všude kolem sebe vidí tolik ohnutých mužských hřbetů, že povoláním budoucnosti bude nepochybně chiropraktik. Pravdou ovšem bylo, že větší bačkoru než Wigsella nezná. Když jeho žena řekne skoč, bez mrknutí oka pustí všechno ostatní z ruky, skočí pěkně snožmo a očekává další příkazy. Za poslední měsíce se to ukázalo tolikrát, že jakmile Per vstoupí do místnosti, ona sama se neubrání myšlence na Whip it kapely Devo.

„Haló? Omlouvám se,“ ozval se decentní hlas.

Malin se otočila a v pootevřených dveřích spatřila hlavu muže s jihoevropskými rysy a šedinami ve vlasech.

„We’re in the middle of a class, so you can’t come in here,“ napomenula ho potetovaná diktátorka. „Please, close the door.“

„Pardon,“ nenechal se odbýt muž v oblečení číšníka. „Chtěl jsem se jen zeptat, jestli je tu…“

„Ano, ale bohužel to bude muset počkat, dokud neskončíme. Jak jsem řekla, jsme uprostřed lekce. Takže laskavě zavřete dveře.“

Takže přece jenom mluví švédsky, ta potvůrka Tricia. A dokonce naprosto plynně. Malin by se klidně vsadila, že se ve skutečnosti jmenuje Tina Perssonová nebo nějak podobně středostavovsky, ale nejspíš se ve chvíli, kdy sjetá tančila kopulační taneček někde na pláži v Goe, rozhodla pro jméno, které je víc sexy.

„Mrzí mě to a nechci rušit, ale je to moc důležité. Musím se zeptat, jestli tady je Malin Rehnbergová,“ pokračoval muž a rozhlédl se po místnosti.

„Ano, to jsem já.“ Malin zvedla ruku a zamávala.

„Jmenuju se Josef a pracuju v restauraci Kamarina tady na rohu. Mám pro vás vzkaz od Pera Wigsella, že musíte do hotelu Grand. Snažil se vám dovolat, ale nepodařilo se mu to. Prý vám nechal hlasovou zprávu na mobilu.“

Několik vteřin nemohla uvěřit svým uším. Jak může Wigsell vědět, že je na józe? A opravdu zavolal tomuhle Řekovi jen proto, aby se s ní spojil?

Zničehonic to pochopila. Nebo možná už měla dost dílků do skládačky, aby spatřila celý obraz a konečně jí došlo, jak spolu všechno souvisí.

„A tenhle Per Wigsell,“ řekla a cítila, jak ji špatná nálada opouští. „Říkal, že to spěchá, anebo stihnu…“

„Spěchá, ano.“ Muž přikývl. „To říkal. Moc to spěchá. Takže bude lepší, když si pospíšíte. A já už se musím vrátit.“ Číšník zmizel ze dveří.

Malin vstala a začala stáčet svou podložku.

„Hello? Excuse me,“ zavolala na ni instruktorka. „What are you doing?“

„Exsqueeze me,“ odvětila Malin a vykročila ze dveří. „Není to zjevné?“

„Tedy, máme tu několik pravidel. Jedním z nich je, že telefony necháváme v šatně. A druhé je takové, že nikdo během hodiny neodchází ze sálu. Vy jste porušila obě…“

„Zatkněte mě,“ skočila jí Malin do řeči, načež vytáhla z kapsy členskou kartu a vyhodila ji do vzduchu. „Zbývá ještě sedm lekcí, takže kdo dřív přijde, ten dřív mele.“ Otevřela dveře a na odchodu ještě zaslechla, jak se zpocená těla za ní vrhají na podlahu.

Nedokázala si ani vybavit, kdy se naposledy cítila v tak skvělé náladě. Jako by nepříjemný pocit opouštěl její tělo zároveň s potem. A všechno jen díky tomu, že její milovaný Anders na jejich výročí připravil malé překvapení.

3

Protentokrát si dala záležet a ulicí Götgatsbacken a dál po mostě Skeppsbron jela opravdu pomalu. Rozhodně nechtěla dorazit na místo s propocenými kruhy velikosti elpíček v podpaží. Že dal Anders Wigsellovi instrukce, že to hoří, na tom nemohlo nic změnit. Prostě to chce svůj čas. A Anders určitě ocení, že si kromě pomalé jízdy na kole dopřála i pořádnou sprchu, a i když se to rozhodně nesmí, z jedné z kabelek v šatně si vypůjčila drahý parfém.

A taky má na sobě letní šaty s rudými květy a volánky, i když šaty vlastně vůbec nejsou její styl. Zvlášť ne květované a s hlubokým výstřihem.

Nad tím výstřihem se vlastně ani nezamyslela, když se ráno oblékala. Dělala hlavně všechno pro to, aby Andersovi dala na srozuměnou, že dnes není tak úplně obyčejný den. Ale on se na ni snad ani nepodíval, což se o jiných mužích rozhodně říct nedalo. Od souseda, který naproti stříhal živý plot, až po dědu, který vracel láhve v supermarketu. Všichni ji svlékali očima tak, že si slíbila, že tyhle šaty si na sebe už nikdy nevezme.

Ale právě teď, když slezla z kola a zamkla ho za malou budovou občerstvení se šikmou střechou, se zdály dokonalé. Kdyby měla být úplně upřímná, cítila se v tu chvíli opravdu krásná a před tím, co ji čekalo, dokonce i docela sexy.

Bylo to skoro neskutečné, jako by se ocitla v pohádce. Překvapilo ji, že Anders věnoval energii nejenom tomu, aby přichystal překvapení, ale že se do toho navíc pořádně obul.

Samozřejmě to bylo díky tomu, že přijela jeho matka a vyzvedla si Loveho. Přestože obvykle měla spoustu jiných zástojů. Vždycky se našlo něco důležitějšího než hlídání jediného vnoučete. Anders vůbec nemusel do práce na schůzku, která v žádném případě nemohla počkat do pondělí, což bylo vysvětlení, které mu Malin spolkla i s navijákem, a taky na něj kvůli tomu byla v podstatě celý den naštvaná.

Nebýt toho, například by zajela do města a koupila si ty malé červené krajkové kalhotky, o kterých věděla, že by se mu líbily. Teď má na sobě místo toho ty svoje spoďáry, co nosí všechny mámy. Jistěže jsou hezké a drží všechno tam, kde mají, ale při vší kráse do hotelu Grand prostě nepatří.

Když si to uvědomila, okamžitě se zastavila, ohlédla se, aby se ujistila, že v bezprostřední blízkosti nikdo není, a než ji napadlo cokoli jiného, skopla sandály, rukama si zajela pod šaty a kalhotky si stáhla. Šlo to tak rychle, že teprve když s kalhotkami v tašce kráčela přes dlážděné prostranství přístavu a okolo ní vířil stockholmský vítr, uvědomila si, co vlastně udělala.

Ničeho podobného se nikdy neodvážila, rozhodně ne za posledních dvacet let, a úplně v duchu viděla, jak bude Anders překvapený, až tenhle její kousek odhalí. Anders, který si minulý týden uprostřed středečního sexu postěžoval, že se od ní nikdy nedočká žádného překvapení. Jako by v ní něco takového mohlo probudit kreativitu. Nemluvě o tom, že celá myšlenka středečních večerů je pravým opakem čehokoli překvapivého. Což právě asi konečně pochopil.

Přešla silnici a pokračovala k okázalému vstupu do hotelu. Byla tady několikrát, v elegantním baru Cadier, kde se člověk díky krásným křeslům, vybraným drinkům a skvělé obsluze cítí jako vyvolený. Jako by si právě ona zasloužila patřit do paralelního světa, na hony vzdáleného zácpám v metru, střevním virózám i drobečkům na podlaze v kuchyni.

A cítila to už teď. Jak ožívá s každým krokem, který ji přibližuje ke dveřím, kde příchozí vítá portýr ve fraku a s cylindrem na hlavě. Tohle bude paráda. Zvlášť když si pro začátek dají pár drinků, aby se dostali do nálady. Možná ji překvapí dokonce i šampaňským a jahodami.

Ale po drincích, po večeři a všem ostatním už to nebude na něm. Jakmile se vrátí do pokoje, převezme velení ona. Pak bude čas pro její překvapení a bude s ním dělat věci, o jakých se neodvážil ani snít. Věci, které mu ukážou, že do vypršení jejich společného času je ještě hodně daleko.

Usmála se na portýra, který jí přidržel dveře, a vstoupila do hotelové haly, jejíž veliké koberce, stoly s květinovou výzdobou a mramorové sloupy jako by jí naráz ubraly pět kilo a dodaly pocit čerstvé zamilovanosti.

Za recepčním pultem stály tři ženy různého věku, povídaly si a přitom ji sledovaly. Věnovala jim úsměv a pokračovala do baru, který nejprve přelétla zkušeným pohledem.

V křeslech roztroušených po místnosti sedělo právě tolik hostů, aby mohli fungovat jako statisté v romantickém filmu o tom, jak Malin s Andersem znovu zažehli jiskru, kterou mívali, ale po cestě kdesi vytratili.

U křídla seděla klavíristka a přehrávala takovou verzi Imagine, nad jakou by se Lennon obracel v hrobě. Ale přesně tak to mělo být. Dekadentní, na hony vzdálené realitě a naprosto, naprosto báječné.

Jediné, co do obrazu nezapadalo, byla nepřítomnost jejího muže. Nikde ho neviděla, a tak přece jenom obešla celý sál, aby se ujistila, že nečeká v některém z křesel s vysokým opěradlem. Možná si jen odskočil na záchod. Nebo nahoru do pokoje a něco tam připravuje. Nebo už sedí v restauraci.

„Promiňte,“ ozvalo se tiše za jejími zády, a když se otočila, spatřila nejstarší ze tří žen, které viděla na recepci. „Nejste Malin Rehnbergová?“

„Ano, to jsem,“ přikývla. Anders má zřejmě v rukávu ještě další překvapení. „O co se jedná?“ pokračovala, jako by na to divadlo přistoupila.

„Kdybyste byla tak laskavá a šla se mnou,“ odvětila recepční s těžko čitelným úsměvem, otočila se a vykročila zpátky do haly.

Malin ji následovala až k výtahům, kde se k ní žena obrátila a podala jí čipovou kartu.

„Tady máte klíč.“

„A který je to pokoj? To by se asi hodilo vědět,“ zasmála se Malin.

„Královské apartmá,“ odvětila recepční bez náznaku úsměvu. „V nejvyšším poschodí. Jen musíte ve výtahu přiložit kartu ke čtečce. A tady je moje telefonní číslo, kdyby něco.“

„Dobře, teď vím všechno. Děkuju.“ Malin převzala od ženy kartu a vstoupila do výtahu.

„A ještě něco.“ Recepční stiskla tlačítko, aby se dveře nezavřely. „Ocenila bych, kdybyste se pokusila celou věc udržet v tajnosti, jak to jen půjde.“

„Prosím?“ Malin se otočila, nebyla si jistá, že správně slyšela.

„Ano, chceme tím co nejméně rušit ostatní hosty. Pro to máte doufám pochopení.“

Dveře výtahu se zavřely, Malin přiložila čipovou kartu ke čtečce a stiskla tlačítko nejvyššího poschodí. Výtah se dal do pohybu. Jel pomalu, ale to nevadilo. Potřebovala čas na přemýšlení. Čas, aby v duchu zpracovala, o co se vlastně jedná, protože se najednou cítila zmateně.

Netušila, kolik takové apartmá na jednu noc stojí, ale věděla, že to bude částka o několik nul převyšující Andersovy možnosti. Pokud nevyhrál v loterii, neprodal některou láhev ze své sbírky whisky nebo nenarazil při rytí na zahradě na zlatý poklad.

Jenže nic z toho by před ní nedokázal zatajit. Chlubil se jí i zákaznickým bonusem v supermarketu. Kromě toho ani s tou recepční nebylo všechno v pořádku. Zpočátku byla velice diskrétní a profesionální, ale ke konci už se chovala naprosto nestydatě.

Jednoduše to nešlo dohromady. Vyjasnilo se to, teprve když se dveře výtahu otevřely a ona vstoupila na koberec, jehož tloušťka pohlcovala zvuk tak dokonale, jako by si dala klapky na uši, a rozhlédla se po chodbě s nádhernou štukovou výzdobou, nástěnnými lampičkami a obrazy.

Okamžik pochopení se jí šířil celým tělem jako pomalá vlna šoku. Jako by před několika minutami usnula na rajské pláži ozářené sluncem a teď se probudila uprostřed sněhové bouře na vrcholku hory. Snad proto se zároveň potila i chvěla zimou.

Musí se vzchopit, než se vydá chodbou dál. Než si plně uvědomí, že ji nečeká nic z toho, na co se těšila. Bylo to těžké, jestli ne nemožné, a nejradši by se vrátila do výtahu, sjela zpátky dolů, vyběhla z hotelu a odjela na kole pryč.

Než se však ocitla před mosazným štítkem, na němž písmo plné kudrlinek oznamovalo, že tady je Královské apartmá, stačila svá očekávání upravit do takové míry, že dokázala přiložit kartu k zámku, otevřít a vstoupit, připravená v zásadě na cokoli.

Jako první spatřila rozlehlou předsíň, která v ní budila dojem, jako by spíš než do hotelového pokoje vstoupila do velkého přepychového bytu. Na několika ramínkách visely drahé pláště a na podlaze stály tři páry bot, všechny na vysokých podpatcích a nepochybně hodně drahé. Vedle komody s nedotčenou mísou ovoce a rukou psaným dopisem stál hliníkový kufr s několika šrámy.

Milá Coco,

srdečně Vás vítáme v našem hotelu. Věříme, že si pobyt u nás užijete a budete se cítit jako doma. Kdybyste cokoli potřebovala, neváhejte se na nás obrátit. Jsme Vám k dispozici čtyřiadvacet hodin denně.

S přátelským pozdravem

personál hotelu Grand

Coco… Může to být opravdu ta Coco? Přistoupila ke kufru a podívala se na štítek na rukojeti. Vážně, je to opravdu ona. Jedna z prvních a nejúspěšnějších blogerek, které se podařilo udržet si fanoušky i přes všechny zvraty a proměny image, jimiž prošla.

Malin sama Coco – nebo Carole Jespersonové, jak se ve skutečnosti jmenuje – nikdy úplně na chuť nepřišla. Samozřejmě že je krásná jako modelka s těmi svými tmavými, trochu nostalgickými kadeřemi a nevinnou tvářičkou, která zajímavě kontrastuje s jejím občasným rebelstvím. Ze všeho nejvíc ovšem působí jako neinteligentní, nebo dokonce úplně hloupá.

Ačkoli smysl pro obchod se jí upřít nedá. Podařilo se jí vybudovat celý podnik jenom na předvádění sebe samé a celého svého života, který dovede ukazovat takovým způsobem, že vypadá jako jeden dlouhý příběh o cestě na vrchol, v němž se i z té nejmenší hloupůstky udělá veliká událost ve zlatém rámu.

Ať zrovna leží doma s teplotou 37,6, jde do kodaňského swingers klubu, nebo se právě rozhodla přestat tisknout letenky a mít je jenom digitálně v mobilu, aby chránila přírodu. Ve světě Coco není nic, co by se nemohlo proměnit v obsah a titulek.

Malin pokračovala do místnosti, která vypadala jako obývací pokoj s několika pohovkami a velkou jídelnou s jedinečným výhledem na královský palác na protější straně průlivu.

Coco nejspíš za výhled ani za celé apartmá nemusela zaplatit ani korunu. Možná dokonce dostala peníze za to, že napíše aspoň krátký příspěvek na svůj blog a přidá pár snímků, kde dá svým obvyklým výrazem se rty našpulenými jako kachna najevo, jak skvělé bylo pobýt jednu noc v hotelu Grand.

Ve stěně vzadu napravo od ní byly posuvné dveře otevřené do pokoje uprostřed s velikou pohovkou před televizí a s knihovnami podél stěn. Její pozornost však přitahovaly spíš dveře do pokoje nalevo. I ty byly posuvné, z nějakého důvodu však zavřené.

Došla k nim, a aby nezanechala žádné otisky prstů, použila látku své sukně a jednou rukou dveře odtáhla stranou. Druhé křídlo se otevřelo automaticky také, neslyšně vklouzlo do otvoru ve zdi a Malin mohla nahlédnout do ložnice, nebo tedy do master bedroom, jak ji v hotelu nazývají.

Wigsell měl pravdu, že to spěchá, to nemohla popřít. Její slabošský kolegáček. Dokonce se i zmínil o tom, že se jedná o úmrtí v hotelu Grand. Ale zřejmě to nebylo tak zlé, aby kvůli tomu on sám nemohl zůstat doma a jeho žena musela přerušit svůj životně důležitý večírek s kamarádkami. Nemá smysl být na něj teď až moc tvrdá. Určitě jen předal dál, co slyšel od Månse Aronssona, jejich nového šéfa, jenž na přelomu roku převzal místo po Hermanu Edelmanovi.

Sám Aronsson patrně dostal informaci od kolegy na telefonní lince a tomu zase volal kdosi z hotelového personálu. A soudě podle chování té trochu postarší recepční je pro hotel naprosto zásadní celou věc ututlat, jak to jen půjde. Jenže popsat tohle jako úmrtí – i když se o něj v zásadě skutečně jedná – je přece jen poněkud nedostatečné. Přesnější označení by muselo zahrnovat slova jako jatka, nebo možná krvavá lázeň.

Vstoupila do pokoje, vytáhla mobil, vyhledala Aronssonovo číslo a zavolala mu. O jejím novém šéfovi se toho dalo říct hodně, bohužel však jen málo pozitivního. Ten chlap se jí už od začátku nelíbil, a i když se snažila, nemohla si pomoct, a kdykoli na něj jen pomyslela, dostala špatnou náladu.

Nedokázala vysvětlit proč. V podstatě byl kompetentní i celkem dobrý šéf. V prvních týdnech se k ní dokonce choval velmi mile a přívětivě. Chválil její práci, jakmile se dozvěděl, že miluje lékořicové bonbony, nosil je s sebou na všechny schůze. A ji samotnou přitom začalo svědit po celém těle, jakmile se schůze s ním začaly protahovat. Bylo to skoro jako alergická reakce na jeho osobu.

Nepřekvapilo ji, když se nakonec přestal snažit být milý. Bylo by to i zvláštní, když ona sama se na něj nikdy ani neusmála. A tak nakonec dospěli k jakési drsné rovnováze, kdy ani jeden z nich neskrýval, jak moc toho druhého nemá rád.

„Malin?“ ozval se tak bezvýrazným hlasem, až člověk mohl nabýt dojmu, že hovoří s robotem. „Myslel jsem, že dnes slavíš výročí svatby.“

„Tak nějak. Ale nevolám proto, abys mi zatleskal a poslal květiny jako poděkování za pomoc.“