Jan Bauer

Mrtvola v brnění

Případy královského soudce Melichara

© Jan Bauer, 2016

ISBN 978-80-242-9664-7

Motto

Rudolf žije z mnišské stravy, kuchař mu jen kaši vaří. Snad mu řekli mastičkáři, že si posílí tak zdraví…

Dalimilova kronika o českém králi Rudolfovi řečeném Kaše

1. kapitola

Studený podzimní vítr se proháněl rynkem Většího Města pražského, třepotal s fábory a korouhvemi, mával s chocholy na rytířských přilbách, nadouval pestrobarevné stany a stánky a střeše slavnostní tribuny před domem U Bílého zvonu hrozil utrhnutím.

„Jestli ta střecha spadne, nechám tesaře Vaňka zmrskat,“ huboval královský podkomoří Jindřich z Lipé na řemeslníka, který jako jediný z celé Prahy byl se svými lidmi schopen postavit tribunu a obehnat větší část rynku šraňky v šibeničním čase jednoho dne. Pravda, parádu s tím moc nenadělal, šraňky nebyly ani natřené, vystačil na ně s kládami zbavenými kůry, a tribunu z nedostatku květů nazdobil jen chvojím, fábory a ještě dvěma erby – dvouocasým bílým českým lvem na červeném štítu a jednoocasým červeným habsburským lvem na zlatém štítu. Že se jiné turnaje se odbývaly s větší parádou? Ale to by musel jejich pořadatel sáhnout hlouběji do měšce, a to ten mladý šetrný Habsburk Rudolf nemínil ani náhodou. Ach, za krále Václava Druhého bývaly onačejší turnaje, na něž se sjížděl výkvět křesťanského rytířstva, víno teklo proudem a pro chudinu bylo dost piva zdarma! Kdepak, něco takového od toho cizáka není možné čekat.

Přesto se všichni, ať už byli bohatí či chudí, páni či kmáni, na nastávající klání těšili. Hlavně se pak těšili všichni krčmáři, hostinští, kramáři, řezníci, uzenáři, pekaři, caletníci a perníkáři, co jich ve Větším Městě pražském bylo, protože takový turnaj byl pro ně především příležitostí k dobrému výdělku. Nejenže byly všechny hostince, a to i v pražských předměstích, plné hostů často ze vzdálených zemí, vždyť otcem nového českého krále nebyl nikdo jiný než římský král Albrecht Habsburský. A všichni samozřejmě chtěli pít, co hrdlo ráčí, a nacpat se k prasknutí. Přece není nic radostnějšího než pozorovat souboje rytířů a přitom se ládovat chutnou klobásou. A samozřejmě také koukat, co se děje kolem kolbiště, vždyť tolik prominentů, hodnostářů a vznešených pánů, paní a panen nebývá ve Větším Městě pražském k vidění každý den. Už předem se proslýchalo, že nejen římský král Albrecht, ale snad všichni říšští kurfiřti budou na turnaji v Praze přítomni a spolu s nimi i jejich početné družiny. A to stačilo, aby do hlavního města Českého království navzdory pokročilému podzimu, vždyť svátek svatého Havla už minul a cesty rozmokly, dorazil výkvět šlechty nejen z Čech a Moravy, ale také z obou rakouských zemí, ze Štýrska, z Korutan, Bavor, Frank, ze Saska, z Dolního i Horního Slezska, z Lužice, ba i z Uher.

Však také krčmáři a hostinští navařili pivo, nakoupili sudy vína prý až z rýnské Falce a Burgund, a dokonce prý i z Toskánska, ačkoliv takové mělnické nebo litoměřické by leckteré mlsné hubě mohlo stačit. Sedláci si mnuli ruce, protože vykrmená prasátka šla na odbyt, stejně tak jako skopci či tuční voli. A nový král Rudolf nařídil svým lovčím, aby se postarali o zásobu srnčího a zaječiny z královských hvozdů. Byla sice určena především pro královský stůl, ale tentokrát bylo možné přimhouřit obě oči, pokud se dostala i jinam. Hlavně že uspokojí ústa a žaludky diváků a účastníků turnaje.

Sám nový královský podkomoří Jindřich z Lipé, nad jiné urostlý chlapík, by nejraději změřil mezi šraňky své síly s některým z udatných protivníků, ale raději přenechal právo účasti v turnaji svému mladšímu bratru Čeňkovi. Před třemi lety totiž při podobném turnaji nešťastnou náhodou zabil braniborského rytíře Hermana z Barby a z příkazu tehdejšího krále Václava Druhého pak musel na čas opustit Prahu. Tahle nešťastná příhoda dosud nebyla zapomenuta, a tak pan Jindřich už raději rytířská klání nevyhledával, aby snad kvůli hloupé náhodě neohrozil svoji slibně se rozvíjející dvorskou kariéru. Zato jeho bratr Čeněk se na klání těšil, vždyť v prvním souboji mu los přisoudil mladého hraběte Hartmanna z Kuenringu, vyhlášeného šampiona, který nedávno získal věnec určený pro vítěze turnaje na císařském hradě v Norimberku. Navíc byl tento pohledný mladý muž přítelem a důvěrníkem nového českého krále Rudolfa a celá Praha si v souvislosti s ním důvěrně šeptala, že je prý prasynovcem proslulé krásky Anežky z Kuenringu, milenky slavného českého krále Otakara Druhého.

„Kdyby se mi tak podařilo vyrazit ho svým dřevcem ze sedla před zraky samotné staronové královny Rejčky a dostat od ní věnec pro vítěze, to by bylo slávy,“ povzdechl si pro sebe ctižádostivý Čeněk a vydal se do stanu označeného erbem se dvěma zkříženými černými ostrvemi na zlatém poli, aby mu jeho služebníci před zápasem včas oblékli kroužkovou zbroj doplněnou o lesklé pečlivě vycíděné pláty kryjící krk, hruď, ruce a nohy a na závěr mu nasadili na hlavu kolčí helm s černožlutým chocholem, tedy v barvách Ronovců.

„Pane, co nevidět začnou bubnovat k prvnímu klání,“ vzrušeným hlasem oznámil královskému soudci Melicharovi z Roupova jeho mladý pomocník Božetěch. Právě se spolu proplétali davem zvědavých diváků, kteří si zatím kupovali u stánků teplé calty nebo opečené klobásy.

„Ty jsi nějaký nedočkavý, chlapče,“ shovívavě se usmál soudce.

„Nediv se, vsadil jsem pět grošů na pana Čeňka a doufám, že vyhraje a grošíky se mi pěkně zmnoží,“ pochlubil se Božetěch se svými starostmi.

„Jen abys je neprohrál. Hrabě Hartmann už ve dvou turnajích nebyl poražen. Sedí prý v sedle jako přibitý.“

„Ty sis na něho vsadil, pane Melichare? To jsi Čech? Myslel jsem, že spíše budeš držet palce našinci než tomu Rakušákovi,“ namítl Božetěch.

Melicharovi jen zajiskřilo v očích a pobaveně zacukaly koutky úst: „Pamatuj si, že jako soudce nemohu nikomu stranit. Ať zvítězí ten obratnější a silnější, padni, komu padni. To je stejná zásada jako před soudem, kde zase platí právo a spravedlnost. A k tomu tvému sázení bych chtěl jen říct, že je to nectnost, která důvěřivcům vytahuje peníze z měšců.“

„Ale když vyhraje pan Čeněk, tak mám nejen své groše zpátky, ale dostanu mnohem více, protože mi budou náležet peníze těch, kteří špatně vsadili na hraběte z Kuenringu…“

„Chlapče, na těchhle sázkách vyhrávají především ti, kteří je vybírají. A věř mi, poctivců bys mezi nimi napočítal jen velmi málo. Ostatně komu jsi svěřil svůj vklad?“

„Je to takový hubený chlapík v červeném kabátci a černém klobouku. Stál hned těsně u šraňků a lidé se k němu hrnuli jako vosy na med. Sliboval, že tam prý bude i po prvním klání, aby výhercům vyplatil jejich odměnu. Však mi tady dal potvrzení.“

„Ukaž!“ Soudce Melichar si prohlédl kousek pergamenu, na němž bylo inkoustem načmáráno jméno pana z Lipé a římská číslice pět. „Nu, přeji ti, abys měl štěstí. Ale dobře ti radím, příště už ho raději nepokoušej. Těmhle výběrčím není radno důvěřovat.“

Božetěch se zatvářil náramně dotčeně. V duchu už spřádal plány, co za výhru koupí, vždyť na stáncích kolem kolbiště se nabízelo nemálo zajímavých věcí ke koupi, a najednou mu soudce vezme jeho iluze. Ale znal svého pána jako muže nad jiné opatrného, a tak si hned řekl, že si jeho připomínky nebude brát příliš k srdci. Však už v té chvíli zavířily bubny a všichni zvědavci, kteří dosud okouněli, nebo si něco vybírali u stánků, se honem nahrnuli ke šraňkům, aby dobře viděli. Také tribuna pro vznešené hosty se rychle zaplnila. Soudce Melichar ke svému překvapení zjistil, že turnaj přilákal i samotného římského krále Albrechta, který přišel v doprovodu dvou svých synů, a to nového českého krále Rudolfa a vévody Fridricha. Ale více než všichni tři Habsburkové zajímala diváky staronová královna Rejčka, vlastně původním jménem Ryksa, která v Čechách přijala jméno Alžběta. Když si tohoto sirotka po polském králi Přemyslovi přivedl do Prahy král Václav Druhý, bylo to ještě dítě, ale nyní po boku nového manžela krále Rudolfa rozkvetla v oslnivou blonďatou krásku. V silném větru si musela přidržovat svůj henin, módní špičatý čepec se závojem, tváře a rty měla zkrášleny červeným líčidlem a vedle svého jakoby nedomrlého manžela s nápadně bledým obličejem vypadala jako rozkvetlá růže. Melichar si v té chvíli pomyslel něco o Rudolfu chcípáčkovi, jenže tenhle chcípáček byl synem římského krále a dalo se předpokládat, že brzy i císaře. Vždyť Svatý otec Kliment Pátý prý nic nenamítá proti jeho římské korunovaci. Prý… Samozřejmě soudce Melichar nemohl nic vědět o intrikách francouzského krále Filipa Čtvrtého, na němž byl Svatý otec, v jádru ustrašený slaboch, zcela závislý.

Bubnování zesílilo a už vycházel do středu budoucího kolbiště na hlavním pražském rynku pestře oděný herold, aby oznámil účastníky prvního klání. Královský podkomoří Jindřich z Lipé, který stál na tribuně nedaleko nového panovníka, se lehce nafouknul a zároveň strnul napětím. Vždyť ohlašované jméno nebylo jméno nikoho jiného než jeho mladšího bratra Čeňka.

Bubny po krátké odmlce znovu zavířily a hned vzápětí vyrazil do ohrazeného prostoru kolbiště statný rytíř na koni pokrytém jasně žlutou čabrakou s černými zkříženými ostrvemi, osekanými větvemi či kmeny. Také jeho štít byl zářivě žlutý a samozřejmě také se zkříženými ostrvemi, které nosily ve znaku všechny větve Ronovců. Na Čeňkově helmici pak vítr nadouval černožlutý chochol. Dřevec zatím držel vztyčený a uzdou uklidňoval svého koně, zjevně trochu vyplašeného z toho, co se kolem něho děje.

„Vidíš, pane z Roupova? To je můj favorit a troufnu si tvrdit, že dozajista zvítězí. Toho Rakušáka srazí ze sedla dřív, než bys řekl amen.“ Božetěch zaujal místo těsně u šraňků, byť ho to stálo nějaký ten štulec s ostatními zvědavými diváky.

Ale než mu stačil královský soudce odpovědět, vjel na kolbiště Čeňkův soupeř hrabě Hartmann z Kuenringu, kterého herold, vzhledem k jeho přátelství s králem Rudolfem, ohlásil zvláště slavnostně a květnatě a připomenul jeho nedávný triumf na turnaji v Norimberku. Čabraka Hartmannova koně byla stejně jako u jeho protivníka zbarvena černě a žlutě, protože erbovní barvy Ronovců a Kuenringů se shodovaly. Ale tentokrát byla čabraka černožlutě pruhovaná, stejně jako rytířův štít. Zářivě lesklá helmice nenesla chochol, ale černožlutě pruhované rohy. Běžně nebylo povolováno, aby soupeři používali stejné barvy, nicméně oba rody, jak Kuenringové, tak páni z Lipé, jako jedna z větví Ronovců, byly natolik významné, že jim pořadatelé turnaje museli vyhovět. Proto také to na pohled vypadalo, jako by se měli střetnout dva obrovští sršni, kteří samozřejmě místo žihadel používají dřevce. Na hraběti Hartmannovi bylo znát, že už se patrně nemůže dočkat boje. Svým dřevcem nemířil vzhůru k nebi jako jeho soupeř, ale měl ho už připravený k tomu, aby pana Čeňka co nejrychleji vyhodil ze sedla. Sám se však ani nepřikrčil, seděl na svém koni rovný jako svíce a ani se nepohnul.

„On se snad dočista zbláznil, trčí tam jako slaměný panák,“ zamumlal spíše pro sebe král Rudolf a Alžběta Rejčka dychtivě upřela své pomněnkově modré oči na kolbiště a mírně se naklonila z tribuny, aby lépe viděla.

Ještě ani herold nestačil říct celý svůj proslov o slavném turnajovém šampionovi a svou květnatou větu o tom, že v hraběti Hartmannovi jako by se vracely příběhy legendárních rytířů kulatého stolu krále Artuše, přerušil v polovině, když oba koně nedočkavě zabubnovali kopyty do zdupané plochy kolbiště a vyrazili přímo proti sobě. Zdálo se přitom, že ani jeden z jezdců jim v tom nebránil. Hrabě z Kuenringu se poněkud zakymácel ze strany na stranu, jako by byl snad opilý. Jeho pohyb viditelně trochu zmátl Čeňka z Lipé. Přikrčil se a doslova na poslední chvíli stačil svůj dřevec sklopit a namířit ho na protivníkovo sedlo. Diváci strnuli samým napětím. Už se zdálo, že do sebe oba dřevce s třeskotem narazí, ale jak koně kolem sebe v trysku prolétli, ani se nedotkly. Jenže sotva se oba soupeři minuli, Hartmann z Kuenringu se znovu zapotácel v sedle a zčistajasna sklouzl dolů.

„To má z toho frajerského posedu,“ procedil skrz zuby římský král Albrecht a zdálo se, že má z porážky synova přítele radost. Ne ovšem tak velkou, jakou měl pomocník královského soudce Božetěch. Vykřikl radostí: „Ejhle, Čeněk! Vivat Čeněk!“ a křepčil a radoval se spolu s ostatními diváky, kteří většinou fandili českému šlechtici.

Sluhové hraběte z Kuenringu honem přispěchali, aby zadrželi Hartmannova koně, protože jejich pán uvízl jednou nohou ve třmenu a nyní bezvládně visel dolů a jednou oplechovanou paží a hlavou v helmici tloukl o zem. Z ženské části publika se ozvaly výkřiky úzkosti, vždyť žádná z přítomných paní a panen, byť leckterá držela palce panu Čeňkovi, si nepřála, aby se krásnému plavovlasému Hartmannovi něco stalo.

„Mám dojem, že hrabě z Kuenringu utrpěl zranění, ale přitom se ho dřevec pana Čeňka zjevně ani nedotknul,“ poznamenal soudce Melichar. Hned ho napadlo, že přítomní ranhojiči budou mít asi práci, a vzhledem k tomu, že do dalšího souboje zbývala spousta času, rozhodl se ho využít co nejpříjemněji. „Až si vyzvedneš svou výhru, vyhledej mě v krčmě U Stříbrné konvice,“ oznámil Božetěchovi a začal se tlačit davem ke zmíněné hospodě. V duchu se už těšil na doušek piva.

2. kapitola

„Je tady pan královský soudce Melichar z Roupova?“ ozvalo se ode dveří hostince U Stříbrné konvice.

Melichar se neochotně ohlédl a rukou si přitom otřel pivní pěnu, která mu ulpěla na vousech. „Kdo se ptá?“

Muž v červeném plášti s volnými rukávy a šedou čapkou na hlavě rozhodně nevypadal na obyčejného kmána. Látka jeho pláště byla zjevně drahá a v jeho chování byla znát jistá arogance a znechucení nad tím, že vůbec musel vstoupit do tak obyčejné hospody, kde se štítil dotknout čehokoliv. Protlačil se kolem plně obsazeného stolu až k soudci a tichým hlasem, aby ho nikdo v okolí neslyšel, se představil: „Jsem Diviš z Bílé Hůrky, komorník pana Jindřicha z Lipé. Můj pán by s tebou, pane královský soudce, rád hovořil.“

„Copak má pan královský podkomoří tak naléhavého na srdci?“ Melichar se nijak nenamáhal ztlumit svůj hlas a není divu, že několik štamgastů se na dvojici zvědavě obrátilo.

„Ať žije pan Čeněk z Lipé!“ zvolal kdosi a pozvedl přitom svůj cínový korbel. Několik chlapíků, kteří tu zjevně zapíjeli vítězství svého favorita, se přidalo. Komorníkovi Čeňkova bratra Jindřicha to však kupodivu radost neudělalo. Zatvářil se naopak poněkud znechuceně, jako by mu sláva pánů z Lipé byla spíše na obtíž.

„Raději ti to, pane soudce, povím venku. Tady je příliš velký hluk.“

„Když dovolíš, nejdříve zaplatím své pivo,“ pokývl hlavou Melichar, vložil plešatému krčmáři v zástěře do dlaně pár mincí a následoval Diviše z Bílé Hůrky.

Venku před krčmou byl snad ještě větší hluk než uvnitř. Nucenou přestávku v turnaji využívali kramáři, uzenáři a pekaři k vychvalování svého zboží, kolem jejich stánků se tlačili kupující a zvědavci, jeden křičel přes druhého a opuštěné kolbiště zatím obsadili muzikanti a jejich pískání, vrzání a troubení doslova rvalo uši. Melichar se jen ušklíbnul a bezděčně pohlédl k obloze, aby se přesvědčil, zda studený vítr nepřinese déšť, který by tu hudební produkci překazil. Ale po nebi běžely jen cáry šedých mraků a rozhodně neslibovaly spršku.

Komorník vedl soudce kolem rynku k domu U Bílého zvonu, kde zemřel král Václav Druhý, jemuž Melichar z Roupova, původně pouhý vladyka, vděčil za svůj společenský vzestup. Vlastně za něj vděčil také svému tchánovi Bohuslavovi ze Švamberka, který se u panovníka přimluvil. Díky těm dvěma mocným mužům se Melichar domohl úřadu královského soudce, v němž sice leckomu z českých pánů vadil, ale nikdo mu nedokázal upřít poctivost a nestrannost. Na rozdíl od svých předchůdců nebyl ochoten za měšec pražských grošů přehlížet lumpárny a zločiny, byť tím zpočátku každého překvapoval. A když i po několika letech odmítal ze svých zásad ustoupit, dodalo mu to u některých českých pánů na vážnosti a ve svém důsledku mu to dovolilo, navzdory občas vyslechnutým uštěpačným poznámkám, ve svém soudcovském úřadu zůstat.

Sotva oba muži vešli do prostorné vstupní síně vysokého domu, který byl spíše palácem, byť si ho původně zbudoval pouhý zbohatlý měšťan zlatník Konrád, vyšel jim v ústrety sám pan Jindřich z Lipé. Byl to nápadně vysoký pohledný muž s nakadeřenými světle hnědými vlasy a pečlivě zastřiženými vousy. Šedomodrýma očima se zkoumavě podíval na Melichara, jako by se chtěl přesvědčit, zda je to skutečně on, a zcela neokázale mu stiskl pravici. Dlaň měl suchou a jeho stisk byl pevný, ale nikoliv přehnaně.

„Jsem rád, že jsi hned přišel, pane z Roupova,“ začal váhavě a bylo znát, že hledá ta nejvhodnější slova. „Znám tě jako muže nanejvýš poctivého a zcela oddaného svému královskému úřadu.“

„Nač ta slovní omáčka, pane královský podkomoří,“ mírně se usmál Melichar, který se za tu dobu, co vykonával svůj úřad, naučil hovořit i s těmi nejvýše postavenými pány jako rovný s rovným.

„Nejraději bych tuto ožehavou záležitost s tebou probral u číše vína, ale času je málo a jak víš, mám povinnosti vůči králi Rudolfovi.“

Melichar chápavě přikývl a čekal, co z podkomořího vypadne.

„Nevím, zda jsi sledoval klání mého bratra…“

„Sledoval, pane z Lipé. Překvapilo mne, že hrabě Hartmann spadl ze sedla, aniž se ho tvůj bratr dotknul.“

Jindřich se spokojeně pousmál: „Jsem rád, že jsi to viděl. Čeňka totiž právě nařkli z vraždy.“

„Z vraždy?“ nechápavě se zeptal soudce, jako by nevěřil vlastním uším.

„Ano z vraždy. Sám král Rudolf ho okamžitě přikázal uvěznit v žaláři na radnici Většího Města pražského.“

„Svatý Bože, proč? Koho měl zabít?“ vyhrkl překvapený Melichar.

„Hraběte Hartmanna u Kuenringu.“

„Ale ten jen přece nanejvýš zraněný. Kůň ho sice chvíli vlekl za sebou, ale přitom nemohl utrpět žádný smrtelný úraz. A i kdyby, tvůj bratr, pane podkomoří, na tom nenese žádnou vinu.“

„Také si to myslím. Jenže hrabě Hartmann je mrtvý a král Rudolf, zřejmě navedený svým otcem, obvinil Čeňka z jeho usmrcení.“ Hezkým obličejem pana Jindřicha přelétl temný stín.

„Vždyť král musel vidět, že se tvůj bratr hraběte ani nedotknul,“ namítl Melichar.

„Král je král, jeho slovo je zákon,“ smutně pokývl hlavou Jindřich z Lipé. A v jakémsi pohnutí uchopil soudce za ramena a důvěrně se k němu naklonil: „Pomoz mi, pane z Roupova. Snad váha tvého úřadu, který nemůže ani ten umíněný Habsburk zpochybnit, ho přivede k rozumu. Sám jsem si něco podobného před časem zažil, když jsem nešťastnou náhodou přivodil smrt toho braniborského rytíře. Ten však naštěstí nebyl ničí oblíbenec. Hrabě Hartmann bohužel byl. Nemusím ti snad vysvětlovat koho…“

Podkomoří nedopověděl a dlouze se na Melichara podíval. Soudce měl pocit, že pan z Lipé právě ze sebe odvalil obrovský balvan a přivalil ho rovnou na něj. Ale byl to pocit jen chvilkový, protože přece proti jeho bratrovi nic nesvědčilo a údajné obvinění ze zabití nebo dokonce z vraždy se zdálo být jen okamžitým plácnutím do vody. Však panovníci mívají všelijaké nápady a vzhledem k tomu, že jsou ke svému panovnickému údělu povoláni od Boha, je třeba vyčkat, až z těchto nápadů zase vystřízliví a přijdou k rozumu. To Melicharovi, který ve svém úřadu zažíval již čtvrtého krále, nemusel nikdo dlouze vysvětlovat.

„Mohl bych si prohlédnout tělo mrtvého hraběte?“ zeptal se soudce Melichar.

Jindřich z Lipé pokrčil rameny: „O tom nerozhoduji já. Pokud vím, dosud leží ve stanu pánů z Kuenringu. Myslím, že tobě jako královskému soudci by neměl nikdo bránit v tom si tělo prohlédnout a na vlastní oči se přesvědčit, že je můj bratr nevinen.“

„Dobrá. Kde tě najdu, pane z Lipé, až tě budu potřebovat?“

„Tady nebo v mém domě u jakubského kostela. Obávám se, že po dnešní události už turnaj nebude pokračovat.“

„Také si myslím,“ souhlasně přikývl Melichar.

„Ještě něco,“ ozval se královský podkomoří za odcházejícím soudcem.

Melichar se otočil.

„Děkuji,“ splynulo z Jindřichových úst slovo, které rozhodně nepoužíval příliš často.

„Zatím nemáš zač, pane,“ odvětil soudce a v duchu si pomyslel, že Jindřich z Lipé, jindy tak sebevědomý královský podkomoří a hlava rodu Ronovců, má tentokrát opravdu nahnáno.

3. kapitola

„Tam se nesmí!“ vyštěkl německy zbrojnoš v tlusté prošívanici a svým kopím přehradil cestu do velkého bílého stanu s černožlutě pruhovaným erbem Kuenringů.

„Jsem královský soudce Melichar z Roupova,“ představil se urostlý prošedivělý muž, který se domáhal vstupu.

„To mě nezajímá,“ drze odsekl zbrojnoš.

„Mám ho spráskat jeho vlastním kopím?“ ozval se za soudcovými zády jeho pomocník Božetěch, který byl podrážděn na nejvyšší možnou míru. Před chvílí mu onen organizátor sázek odmítl vyplatit jeho výhru s poukazem na to, že k boji vlastně nedošlo a že hrabě Hartmann spadl, aniž do něho pan Čeněk vůbec strčil. V takovém případě prý sázky propadají ve prospěch pořadatele. Božetěch ho chtěl v první chvíli napadnout a vymoci si výhru silou svých pěstí, ale nakonec usoudil, že by tím svého zaměstnavatele příliš nepotěšil, ba dokonce by tím mohl poškodit jeho pověst. Proto k žádné rvačce nedošlo, i když zklamaných sázkařů domáhajících se výhry bylo poměrně hodně. Božetěch se všem představil jako pomocník královského soudce a slíbil jim, že se cestou práva zasadí, aby jim výběrčí sázek musel vše do posledního groše vyplatit. Jenže když konečně pana Melichara našel, ještě dostal vyhubováno, kdeže se toulá, a musel ho následovat do stanu Kuenringů. A právě před jeho vchodem natrefili na toho umíněného rakouského zbrojnoše.

„Co je to tady za křik?“ ozval se zevnitř stanu hluboký hlas a vzápětí odtud vyšla objemná postava nejvyššího maršálka Tobiáše z Bechyně, který rozhodující měrou přispěl ke zvolení mladého Rudolfa Habsburského českým králem. „Ty, pane soudce?“ podivil se, když spatřil Melichara z Roupova.

„Zaplať Bůh, že jsi tu, pane maršálku,“ ulevil si soudce. „Tady ten hlupák mi brání ve vyšetřování tohoto případu.“

„Co chceš vyšetřovat, pane soudce? To, čemu ty říkáš případ, je přece nad slunce jasné. Pan Čeněk, podobně jako před několika lety jeho bratr Jindřich, si při klání nepočínal příliš rytířsky a zcela v rozporu s turnajovými pravidly.“ Tobiáš zjevně narážel na to, že když před časem Jindřich z Lipé nešťastnou náhodou při turnaji zabil toho braniborského rytíře, podařilo se tentokrát něco podobného jeho mladšími bratrovi. Zkrátka a dobře se podle něho ukázalo, že páni z Lipé si pravidla čestného rytířství neberou příliš k srdci, a když někoho mohou pořádně praštit, nezaváhají ani na okamžik.

„Jak mi ovšem vysvětlíš, pane maršálku, skutečnost, že hrabě z Kuenringu spadl z koně, aniž se ho pan Čeněk vůbec dotkl?“

„Není co vysvětlovat,“ odsekl Tobiáš, všeobecně mezi českými pány známý svou nadutostí a arogancí. „Asi ses špatně díval, pane soudce.“

„Ale já také neviděl, že by se dřevec pana Čeňka nějak dotknul hrabětě z Kuenringu,“ podpořil svého zaměstnavatele jeho pomocník Božetěch. Tobiáš se už chtěl ohradit proti tomu, aby nějaký obyčejný poskok zasahoval do rozhovoru dvou královských úředníků, když se Božetěch vzápětí vytasil s trumfem: „Ani výběrčí sázek žádný kontakt mezi oběma rytíři neviděl a teď nechce vyplácet výhry těm, kteří sázeli na pana Čeňka.“

Nejvyšší maršálek se zarazil. Sám byl vyhlášený tím, že se rád sázel, stejně jako rád hrával v kostky. Tím spíše chápal, že takový argument nemůže přejít jen mávnutím ruky. Na jeho tučné tváři obrostlé hnědým plnovousem zakrývajícím trojitou bradu se rozlil svrchovaně nepříjemný výraz a temně zahučel: „Tak pojď dál, pane soudce!“

„A co můj pomocník? Potřebuji ho,“ připomněl Melichar.

„Ať jde tedy také!“ Tobiáš z Bechyně se k nim naoko lhostejně obrátil zády a valil svoje mohutné tělo dovnitř stanu. Zbrojnoš, který jim předtím bránil ve vstupu, se zatvářil, jako by se nic nestalo, a bez jediného slova obrátil svůj zrak na mumraj odehrávající se na rynku. Melichar jen pokrčil rameny a následován Božetěchem vešel za nejvyšším maršálkem. Ve stanu bylo boží dopuštění. Na jednoduchém polním lůžku ležel hrabě Hartmann z Kuenringu jen v prošívanici a nohavicích, co se nosí pod brněním. Helmice s černožlutě pruhovanými rohy spočívala na dřevěném stojánku, na kterém byly také pečlivě vyskládány lesklé pláty zbroje. Vypadalo to, že si Hartmannovo služebnictvo dalo tuze záležet, aby brnění zůstalo nepoškozeno, což soudci připadalo nyní, když je jejich pán mrtvý, poněkud zbytečné. Přímo u lůžka klečela plačící dívka s krajkovou bílou rouškou na hlavě. Slámově žluté vlasy jí v bujných kadeřích spadaly na ramena. Oblečená byla do červeného zlatými květy zdobeného pláště naznačujícího, že jde nepochybně o urozenou a náramně bohatou osobu. Ostře s ní kontrastovala další osoba u lůžka, nápadně hubený a zcela holohlavý muž v černé sutaně řeholníka. Kolem se pak motalo půl tuctu zcela vyděšených služebníků. Ale více než ti dva u lůžka a šestice sluhů Melichara zaujal vyzáblý mladík s velkým zahnutým nosem v nepříliš hezké bledé tváři a s dlouhými zvlněnými světlými vlasy. Snažil se tvářit pánovitě, ale soudce vyčetl z jeho šedomodrých očí plachost a nejistotu. Poprvé v životě uviděl zblízka nového českého krále Rudolfa z rodu Habsburků.

„To je královský soudce Melichar z Roupova se svým pomocníkem,“ představil je Tobiáš z Bechyně. Podle toho, jak se choval, bylo zřejmé, že je na něm mladý král, neznalý českých poměrů, zcela závislý. Melichar a Božetěch se před panovníkem mírně uklonili, ale jen mírně. Ostatně král jakoby ani nestál o nějaký projev úcty. Spíše na něm překvapovalo, že se tu ve stanu Kuenrignů vůbec objevil. Pánovitý výraz přešel do rozpaků a výsledkem byla německy položená otázka: „Proč jsi přišel, pane soudce?“

„Z titulu svého úřadu musím vyšetřit příčinu a okolnosti smrti hraběte Hartmanna,“ odpověděl co nejklidnějším hlasem Melichar.

„Ach tak.“ Král Rudolf se zarazil a po chvilce přemítání, kdy jak nejvyšší maršálek, tak královský soudce a jeho pomocník bedlivě sledovali každé hnutí v jeho tváři, namítnul: „Myslíš, pane, že je potřeba něco vyšetřovat? Hrabě z Kuenringu byl zabit v rytířském turnaji, a to by se stávat nemělo.“

„Ano, nemělo by se to stávat, Milosti,“ souhlasil Melichar, „nicméně je potřeba určit příčinu smrti a teprve pak rozhodnout o něčí vině.“

„Pan Čeněk je vinen a jako král jsem ho hned nechal zavřít do vězení,“ oznámil Rudolf věcným tónem, jako by hovořil o počasí. V jeho hlase nebyl ani stín rozhořčení nebo pochyb.

„Jako královský soudce si dovoluji, Milosti, poznamenat, že sice na to máš právo, ale je to rozhodně předčasný krok. Nevíme přece, zda je pan Čeněk vinen, nebo ne.“

„Však ho můžeš ve vězení vyslechnout, ne?“ Koutky králových úst se zvedly k náznaku úsměvu. Ale jen náznaku. Bylo vidět, že je mimořádně rozrušený a jen silou vůle se brání tomu, aby se nerozplakal. Zřejmě měl hraběte Hartmanna lidsky rád, což u panovníků nebývá příliš častým jevem.

„Samozřejmě že Čeňka z Lipé vyslechnu. Nejprve bych si však chtěl prohlédnout tělo mrtvého pana z Kuenringu.“

„Není potřeba,“ vložil se do rozhovoru Tobiáš z Bechyně. „Už ho prohlížel královský lékař magistr Baltazar ze Sieny.“

„Přesto ale…,“ chtěl namítnout Melichar, ale v tom se ozval holohlavý muž v černé sutaně:

„Já jsem královským lékařem, pane soudce.“ Magistrova němčina měla silný vlašský přízvuk a hlas zněl skřípavě, jako když vržou dveře nebo ostří meče přejede po kameni. „Co potřebuješ vědět?“

„Tělo hraběte jsi neprohlížel, pane magistře?“ otázal se soudce.

„Před pannou Lenorou se to jaksi nehodilo,“ lékař se obrátil na uplakanou plavovlásku.

„Kde ho najdu?“