Původní francouzské vydání:

Originally published in French by Editions Philippe Rey, Paris, France, under the title „Face à la souffrance. Que pouvons-nous faire?“

© 2009, Editions Philippe Rey, Paris, France

This edition published by arrangement with Editions Philippe Rey in conjunction with L’Autre Agence, Paris, France. All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system, without permission in writing from the Publishers.

České vydání:

Translation © Kateřina Bodnárová, 2014

© Portál, s. r. o., Praha 2014

ISBN 978-80-262-0611-8

Díky, můj drahý čtenáři, že mi píšeš prostřednictvím mého vydavatele. Vyhni se však, prosím, mazání medu kolem úst, jinak bych si už asi netroufl nazout své kovbojské boty.

ÚVOD

Ve svém životě kněze a vychovatele jsem neustále konfrontován s utrpením. Neustále se mi vrací otázka: K čemu utrpení slouží? Proč je v našich životech tolik dramat, tolik bolesti?

Z hlediska lidského se utrpení zdá neospravedlnitelné. Vnímáme ho jako skandál, nespravedlnost. Abychom ho dokázali zvládnout, je třeba o tom hluboce rozjímat, vytrvale meditovat. Kdybych nebyl knězem, jistě bych nedokázal snést, co prožívám. Na této planetě už zemřelo na stovku miliard lidí. „Kolik z nich mělo bolestný život, trápilo se, trpělo… a proč? Ano, můj Bože, proč?“ volal abbé Pierre. Kdybych nevěřil, že za tím utrpením ještě něco je, už dávno bych rezignoval.

„Přece kdyby ten tvůj Bůh existoval, jak by mohly miliony lidí trpět hladem, katastrofami, nespravedlností?“ Tohle poslouchám celý svůj život. Jak mám odpovědět?

Kdo za to může? Spousta utrpení a katastrof je zapříčiněna především našimi nedostatky. Jestli se nám rozpouštějí ledovce a lední medvědi v Arktidě si snad budou muset koupit mrazáky, jestli hrozí, že za padesát let vody oceánu zaplaví Holandsko, je to kvůli naší hlouposti a lehkomyslnosti! Bolest účastníků dopravních nehod je většinou důsledkem naší neopatrnosti.

Za utrpení mohou války, které si navzájem vyhlašujeme. Války proti vlastnímu tělu, proti ostatním, války proti našemu duchu.

Ovšem utrpení je také nedílnou součástí našeho stavu, nás lidských bytostí – máme tělo, které se během celého života mění, a jeho proměny probíhají leckdy s bolestí až do „ztroskotanosti“ stáří… Proč to utrpení? Má nějaký smysl?

„Do háje, Guy, jsi kněz, tak nám dej nějakou odpověď!“

„Žádnou nemám!“

„Ale byl to tvůj Bůh, kdo stvořil utrpení a zlo, tak odpověz!“

Pak už toho mám až po krk a často jim vyprávím jeden příběh, aby pochopili, že utrpení pochází ze zla, ale zlo nebylo stvořeno Bohem.

Jeden profesor položil kdysi svým žákům následující otázku:

„Stvořil Bůh všechno, co existuje?“

„Ano, to udělal!“ odpověděl jeden z nich.

„Bůh všechno stvořil?“

„Ano, pane profesore!“

„Takže Bůh stvořil i zlo, jelikož zlo existuje… tudíž Bůh je zlý.“

Po vyvození tohoto závěru žák zmlkl. Profesor byl sám se sebou spokojený. Opět se mu podařilo dokázat, že víra v Boha vychází z mýtu.

Jenomže o slovo se přihlásil další žák.

„Můžu vám položit otázku?“

„Samozřejmě,“ odpověděl profesor.

„Existuje zima?“

„Jistě že existuje. Copak vám nikdy nebyla zima?“

„Řekl bych, pane profesore, že zima neexistuje. Podle fyzikálního zákona je zima ve skutečnosti nepřítomnost tepla… Mohu vám položit další otázku, pane profesore?“

„Ale jistě.“

„Existuje tma?“

„Samozřejmě že existuje!“ odpověděl podrážděně profesor.

„Promiňte, ale tma je ve skutečnosti jen absencí světla.“

Nakonec se mladík zeptal rozčileného profesora:

„Pane profesore, existuje zlo?“

„No jistě! S jeho projevy se bohužel setkáváme každý den.“

„To vaše zlo neexistuje, pane profesore, nebo přinejmenším neexistuje samo o sobě. Zlo je slovo, které vytvořil člověk, aby popsal nepřítomnost Boha. Zlo je to, k čemu dochází, když člověk nemá ve svém srdci Boží lásku. Je to jako zima, která nastává, když není teplo, nebo tma, která nadchází, když není žádné světlo.“

Tento moudrý a vnímavý mladý muž se později stal jedním z největších učenců všech dob. Jmenoval se Albert Einstein.

TRPÍCÍ TĚLO

Co může být v našem lidském údělu hroznějšího než být zasažen ve svém vlastním těle, cítit, že všechno, co až doposud fungovalo, se najednou zablokovalo jako stroj, který přestal pracovat? Bolest hlavy, horečka, zlomenina, handicap, nehoda, ze dne na den diagnostikovaná vážná nemoc (rakovina, Alzheimerova choroba, roztroušená skleróza atd.)… A všechna tato zla jsou doprovázena více či méně silnou fyzickou bolestí. Jak to snášet? Jak se smířit s tím, že naše tělo nám způsobuje tolik utrpení?

Tobě, Nelly

Nelly a já jsme před devíti lety společně ruku v ruce nesli svíčku na hřbitov, kde odpočíval její syn. Zemřel při strašlivé autonehodě, způsobené opilým řidičem.

A teď jsem najednou tady, v posteli jejího syna, a žhnu horečkou! Cítil jsem tu hnusnou chřipku přicházet. Odolával jsem. Strávil jsem tři nádherné hodiny v přeplněném kostele v Besançonu při mši obětované za jejího syna. Jenomže ta záludná chřipka z konce tisíciletí se vrátila s plnou silou. A pak to přišlo: zvracení, zimnice…

A tak mě Nelly vzala k sobě.

Jako zdravotní sestra se v tom vyzná. A ještě měla něco ohromného navíc: čaj z místních bylinek, nápoj z hor, zázračný elixír. Nechávám se pohltit něhyplnou apatií, kterou knězi, naplněnému obavami z ženského plemene, může poskytnout jedině duchovně založená žena.

Jednou v noci, když se spánek ne a ne dostavit, přichází se v přítmí posadit vedle mého pelechu, aby mě držela za ruku. Jako malý kluk svírám její velkou dlaň, která je tak laskavá, a rychle usínám. Do péče se zapojí i její přítelkyně. Se stejnou diskrétností i zdatností. Svěřuji se jim do rukou a užívám si jejich přítomnost, to, jak jsou mi po boku bez jediného zbytečného slova.

A za čtyři dny jsem zase na nohou a překypuji životem.

Těsně před mým odjezdem se Nelly a její kamarádky shromáždí na mši. Celebruji s portrétem jejího syna po své pravici. Nadšení těch žen naplňuje celý dům.

Když Kristus sestoupí do mých slabých rukou, v hloubi srdce jásám radostí, že jsem mohl být doprovázen tou, která tu zůstala, věrná, tichá, milující… a jejími přítelkyněmi.

Čínský přítel

Jednou mě nějaký chlápek trpící absťákem nakopl do hrudníku. Následovala nemocnice. Pohotovost.

Doktor ve službě rychle prohmatal bolestivá místa a svěřil mě radiologovi. Rentgeny zepředu a z boku. Diagnóza hotová! Další!

Vybavili mě recepty na masti a léky proti bolesti a já jsem nemocnici opustil.

Nasedl jsem do auta a řídil s neustávající škubavou bolestí. Ovšem o chuť k jídlu mě to nepřipravilo. Zašel jsem do čínské restaurace, kterou jsem už znal z dřívějška. Majitel viděl, jak se šklebím, a povídá:

„Ty, bolet?“

„Ano.“

A vylíčil jsem mu to. Nato mě vyzval, abych si k němu sedl, než půjdu ke stolu, a dlouze a mlčky mě masíroval tam, kde to bolelo. Za pár minut jsem byl schopen zvednout paži, aniž bych u toho trpěl. Zhltl jsem jídlo a poděkoval mu, že uhádl, že mě něco trápí, a mou bolest šlechetně utišil. Znovu jsem nasedl do auta. Řazení už bylo bezbolestné.

Jsou dvě hodiny ráno. Rozhodl jsem se, že se před spaním ještě trochu projdu se psy. Vycházím do noci. Pod hvězdnatou oblohou se mé tělo uklidňuje a já sním o světě, kde zraněný nebude „objektem“, ale „subjektem“, kde si někdo vyhradí čas, aby se mu věnoval, naslouchal jeho bolesti.

Podaná ruka

Tyto dva příběhy měly být svědectvím o tom, jakou sílu má lidská přítomnost u nemocného. K vyléčení je jistě velmi důležitá schopnost zdravotnického personálu, ale lidskost, lidská stránka je nedosažitelná injekčními stříkačkami a diagnostikou. Je potřeba sdílet s druhým jeho úzkost, pomoci mu, aby se svou nemocí mohl bojovat.

Ve styku s trpícími jsme často nešikovní. Je velmi důležité naslouchat a podat ruku. Učinit uklidňující gesto, darovat květiny, to je jako darovat Boží úsměv. „I jen skutečnost, že jsme s nemocným ve spojení, mu přináší světlo, které zmírňuje jeho utrpení,“ říkal abbé Pierre. Pokaždé tohle pro trpící učinit neumíme. Vnímavost a přítomnost přítele, příbuzného nebo kolegy jsou moc důležité.

Mou nezbytnou pomůckou je notýsek, kam si zapisuji adresy a telefonní čísla nemocných. Vždyť na tuto prioritu pro všechny ostatní záležitosti tak snadno zapomínáme…

Neopouštějme nemocné.

Nejhorší utrpení spočívá v samotě, která ho doprovází.

André Malraux

Strašlivá otázka eutanazie

Nutná vzpoura

V tomto konkrétním případě mám za to, že trpící člověk má přednost před zákonem.

Prosba v modlitbě

Takový Bůh však neexistuje.

Albert Marie Besnard1

Handicapovaní

Pes „zlomnoha“

Ponaučení z příběhu

Nosič vody

Rozumět obloze

Table of Contents

Úvod

Trpící tělo