Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jaro Křivohlavý

Konflikty mezi lidmi

Vydalo nakladatelství Portál, s. r. o.,
Klapkova 2, 182 00 Praha 8,
naklad@portal.cz
www.portal.cz
Návrh obálky Michal Rydval
Fotografie na obálce Petr Janžura
Odpovědný redaktor Václav Urban
Výtvarný redaktor Vladimír Zindulka
Sazba Mgr. Václav Urban, Kostelní Radouň
Příprava e-knihy Antonín Chadima

© Jaro Křivohlavý, 2002, 2008
Portál, s. r. o., Praha 2002, 2008

ISBN
978-80-7367-407-6 (tištěná kniha)
978-80-262-0286-8 (pdf)
978-80-262-0414-5 (ePub)
978-80-262-0415-2 (mobi)

Tuto knížku věnuji

památce maminky mé ženy,

Marie Novotné z Bohumilic,

v úctě a v obdivu jejím způsobům

jednání s lidmi.

Jaro Křivohlavý

Předmluva

„Kdy člověk zvítězí nad mezilidským prostorem?“

J. E. Lec

Úkolem předmluvy je často autorova zpověď na téma „Proč jsem napsal tuto knížku…“ Proč tedy?

V životě jsem zažil řadu konfliktů (a kdo ne?). Poznal jsem, jak mnoho pravdy má kamarád, který tvrdí, že život je nepřetržitá řada konfliktů; ještě nejsi z jednoho venku a už jsi v jiném. Viděl jsem, že to není zdaleka jenom můj případ. Jiní na tom byli podobně, někteří líp, jiní hůř. Všichni známí, když se dověděli, že se zabývám mezilidskými konflikty, mi tvrdili: „Tak to máš co dělat!“ A měli pravdu. Jako psycholog jsem měl možnost nahlédnout za mnohou kamuflážní kulisu, která zastírá to, co se děje mezi dvěma lidmi, mezi nimiž došlo ke konfliktu. Neradujte se ani neděste! Nebudu zde zveřejňovat zpovědní tajemství. Jde mi o něco jiného.

Viděl jsem lidi, kterým tváří v tvář konfliktu podklesávala kolena. A viděl jsem i jiné – umělce života – kteří mezilidské konflikty dovedli tvořivě řešit. Pokoušeli se o to. V řadě případů jim to vyšlo. Jaký kontrast s těmi druhými! A tu mě pojal děs. Co když mi sudičky při narození přisoudily patřit právě k těm packalům? Poznal jsem, že podobné obavy trápí i jiné lidi. Tyto obavy je možné vyjádřit otázkou: „Dá se pak něco dělat?“ Mnohé se dá dělat. Od sdělování důležitých informací při setkání lidí až po vyšší formy vzdělávání v tomto oboru, jako je čtení beletrie nebo sledování dramat na profesionálních jevištích či na jevištích života. Je možné číst soudničky nebo se začíst do tajů knížek typu „Jak jednat s lidmi…“ To vše jsem bohatě zkusil. A přece mé srdce stále prahlo. Poznal jsem, že k tajům mezilidských vztahů vedou různé cesty. Je možné se domnívat, že základní, výchozí a obecnou cestou je cesta osobní zkušenosti. Ta vychází z pozorování lidského chování, všímá si různých forem, souvislostí a příčin jednání lidí a vytváří si vlastní hypotézy o styku člověka s člověkem. Je ovlivněna různými osobními zážitky, sdělenými názory a zkušenostmi i domněnkami druhých lidí, zkušenostmi s nepsanými normami společenského soužití i právními normami společenského života. Na tuto cestu osobní zkušenosti navazují různé jiné formy poznání, které základní zdroj poučení prohlubují, upřesňují a kultivují, jako např. umění (zvláště dramatické), filozofie či věda.

V této práci jsem zvolil poslední cestu. Proč?

Někteří lidé jsou málo citliví k řeči umění. Jiní jsou podobně málo vnímaví k hlubokým myšlenkám. Domnívám se, že řeč psychologických pokusů jakožto jiný druh „řeči“ by mohla promluvit k mnohým. Vyjadřuji tím i část svého kréda. Věřím v možnosti vědeckého studia, i vědeckého studia tak vysloveně lidské tematiky, jakou jsou mezilidské konflikty. Nebýt toho, nenapsal bych tuto knížku. Nenapsal bych ji jako dopis experimentálně pracujícího psychologa příteli. Tomu, kdo se nenarodil jako dítě štěstěny; tomu, kdo si vždy přirozeně neví rady, „jak na to“.

Kolik lidí přichází dnes a denně náhodně, z nutnost i z profese do styku s druhými lidmi: jako manželé, rodiče, učitelé, lékaři, sestry, právníci, žadatelé, úředníci, funkcionáři, prodavači, kupující či zaměstnanci různých jiných služeb? Všem těm je určena tato knížka. Pro vás, kdo jste neztratili naději v možnosti tvořivého řešení mezilidských konfliktů a kdo máte odvahu prokousat se nesnadnostmi vědeckého přístupu, pro vás jsem ji psal, přátelé. Nebude to tak strhující četba jako román. Ani zde nebude vše tak jasné jako tam; věřím ale, že si přijdete na své, že neodejdete s prázdnou.

Dalo by se v kostce říci, oč v této knize jde? Dalo – přibližně – např. tak, jak to vyjádřili v nadpisu své knihy s obdobným zaměřením dva němečtí autoři – W. Leinfelden a E. Köhler (1998):

Teorie her … sonduje základy sociálních věd, ekonomiky a etiky.

Kdybych měl vlastní jádro zde probírané věci vyjádřit jinak, řekl bych:

Jde o pokus hlouběji porozumět tomu, co se děje v mezilidských vztazích, jak se rodí vzájemná důvěra, jak se tvořivě řeší mezilidské konflikty a jak se rodí, udržuje a posiluje přátelství.

Cesta k tomuto cíli vede nejprve získáním vhledu do konfliktních situací. Porozumění je totiž prvním krokem na cestě k jejich zvládnutí, řešení, ovládání, předcházení i léčení.

Osobní postoj autora k mezilidským konfliktům je přitom možné vyjádřit odpovědí na otázku:

Jsou konflikty tragédií? Tato odpověď zní: Nemusí být, naučíme-li se rozumět jim, předcházet jim a řešit je tvořivě, a ne bořivě.

Psychology zabývající se mezilidskými konflikty nevede jen zvědavost, ale i vědomí, že člověk, který zvládá mezihvězdné prostory, by se měl též pokusit zvládnout i prostor, který leží mezi ním a tím druhým.

Třebenice, jaro 2002, Jaro Křivohlavý

Úvod

„Obrat od kvantit ke kvalitám, od snahy mít (co nejvíc) ke snaze být – jak to formuloval už před lety Erich Fromm…“

Jan Heller

Konflikty byly, jsou a budou. Konflikty malé i velké – konflikty, které se odehrávají na každém kroku, kde se setkává člověk s člověkem, i konflikty velké, při nichž zahynuly miliony lidí ve válkách. Konflikty nutně musí být, protože každý z nás je jiný. Každý z nás má své specifické představy, svá očekávání, svá přání, své potřeby, záměry, snahy atp. Ty jsou odlišné „od člověka k člověku“. To, že konflikty jsou, že existují a je jich bohatě, v tom není problém. Toho jsme svědky, toho jsme byli svědky a toho budeme svědky – po všechny dny našeho života. K tomu nutně musí docházet, protože jsme interindividuálně odlišní. To se změnit nedá – a ani by to nebylo žádoucí. Nechtěli bychom to – i když se občas vyskytne někdo, kdo by si to (zglajchšaltování) přál.

V čem je tedy problém?

Problém nevězí v tom, „že“ konflikty mezi námi jsou, ale v tom, „jak“ tyto konflikty řešíme, v tom, co děláme, aby k nim nedocházelo, případně i v tom, co děláme pro to, aby tam, kde k nim dochází, nebyly tak děsivé. Řešit je totiž můžeme rozmanitými způsoby. Nejde zde ani tak o to, jakou taktiku či strategii volíme, jako spíše o to, v jakém duchu tyto konflikty řešíme. Je totiž možné řešit je v duchu přátelském nebo nepřátelském. Řečeno v psychologické terminologii: konflikty je možné řešit soupeřením nebo spoluprací – kompetitivně nebo kooperativně. A o tom je tato kniha.

Konflikty mezi lidmi nejsou jen předmětem studia sociální psychologie. Je to i téma básníků a dramatiků, téma advokátů a soudců z povolání i úředně nepovolaných soudců amatérů: Téma přehledných výročních statistik rozvodů, infarktů a dopravních nehod. Téma nezveřejněných a nezveřejnitelných statistik sporů a nesvárů, tajných jednání a detektivních příběhů. Proč se jimi zabývá psycholog? Jak na to jde? Co tím chce dokázat?

Když se jeden novinář zeptal Leigha Hunta, vedoucího horolezecké výpravy, která jako první zdolala nejvyšší vrchol světa Mount Everest, proč se pokusil zlést tuto horu, dostal jednoduchou odpověď: „Protože existuje.“ Podobně je možné odpovědět i na otázku, proč se chceme zabývat mezilidskými konflikty. Prostě proto, že existují. Jsou, a je jich dost, ba možné říci až příliš. Řada jich nám znepříjemňuje život. Ničí naši radost ze života. Bere nám odvahu pokusit se o něco, oč bychom se měli pokusit. Mnohé konflikty narušují dobré vztahy mezi lidmi. Jsou v pozadí řady velice špatných mezilidských vztahů – vztahů mezi manželi, spolupracovníky, sousedy, přáteli i bývalými přáteli a kamarády. Mnoho lidí je poznamenáno jizvami z konfliktů, kterými již prošli. Mnoho pomníčků podél silnic svědčí o konfliktech, které byly vyřešeny s konečnou platností. Mnoho dětí bez tatínků nebo s dvěma tatínky chodí světem jako živá připomínka konfliktů mezi lidmi nejbližšími. Kolik dětí se bojí, že je tento osud čeká? Kolik lidí tlačí můra obav z vyhrocení toho či onoho druhu konfliktu?

Mezilidskými konflikty bychom se mohli zabývat podobně jako sběratelé známek, odznaků či nálepek. Mohli bychom se pokusit získat co největší sbírku. Jaká by to byla sbírka! Soubor lidí znechucených životem, neurotizovaných, sbírka infarktů, sebevražd, vražd, násilí, zločinů, zklamaných nadějí, ztracených iluzí a vyhaslých sluncí žhavých lásek.

Náš cíl je však jiný. Nechceme zde popisovat vše, co s mezilidskými konflikty nějak souvisí, ale umožnit do nich vhled (insight, Einsicht). Umožnit vidět to podstatné. S odvoláním na fyziku by bylo možné formulovat to asi tak, že nám nepůjde o popis všeho toho, co padá, ale o hledání a nalezení fyzikálního zákona pádu. O fyzikálních i psychologických zákonech se dnes hovoří v termínech modelů. Zákon pádu ve fyzice modeluje určité situace. V tomto významu je možné chápat i náš cíl: nalézt model mezilidských konfliktů. Takovýto model nám říká např., „jak to chodí“, jak se lidé chovají, a zvláště jak se lidé chovají v konfliktních situacích např. za různých podmínek.

K tomu nás nevede jen prostá, neúčastná zvídavost. Mezilidské konflikty nejsou, na rozdíl od řady jiných témat, neosobním tématem. Nejde jen o to poznat (jako v biologii), ale i pomoci – jak je to vlastní lékařství, medicíně. Pomoci porozumět tam, kde konflikt je ve vyhroceném stavu. Zvláště pak ovšem – v souladu s moderním pojetím prevence v lékařství – pomoci předcházet negativním jevům úzce spojeným s mezilidskými konflikty. Ukázat na možnosti nejen bořivého, ale i tvořivého řešení mezilidských konfliktů. Ujasnit (např. na modelech) podmínky a činitele toho či onoho směru vývinu konfliktních situací a hlavně pak naučit se „prorokovat“ – vidět dopředu, jak to dopadne, když… V terminologii této vědní oblasti: „naučit se strategicky myslet a jednat“. A to je další cíl této práce. Že by výchova k dobrým mezilidským vztahům nepotřebovala odbornou pomoc?

Jak je možné o mezilidských konfliktech pojednávat? Na jeden způsob přístupu jsme již poukázali – na sbírání případů. Obecněji se tomu říká kazuistika (z latinského casus – případ). V praxi by to vypadalo asi tak, že bychom uváděli sérii případů mezilidských konfliktů tak, jak se s nimi setkáváme v soudních síních (např. při rozvodovém řízení, při zjišťování příčin srážek aut, při hledání příčin urážek, rvaček atp.), ve vyšetřovnách psychiatrů atp.

Jiný způsob pojednání o mezilidských konfliktech by byl „kulturnější“. Mohli bychom téma zpracovat ve formě dosud velice běžné, ba nejčastější: ve formě románu, divadelního, rozhlasového či televizního dramatu atp. Jakou bohatou pokladnicí je zde beletrie, poezie a zvláště drama! Filozofie by nám k tomuto tématu též mohla říci své.

Cesta vědy má však též své klady. Pokouší se vniknout do tajů přediva zákonitostí mezilidských konfliktů. Mluví řečí často kostrbatou, snaží se však o co největší přesnost a soustavnost. Buduje svá pojetí tak, aby je bylo možné potvrdit nebo vyvrátit, ne chytrými slovy, ale pokusy. A pokusy se v této oblasti skutečně dělají. V odborných psychologických časopisech i knihách jsou zveřejněny již tisíce experimentálních prací s touto tematikou. Autor sám zde přispěl svou troškou do mlýna (viz rozsáhlé – 661 stran – monografické zpracování dané tematiky, Křivohlavý, 1974).

Jestliže je pro vědecký přístup charakteristická větší serióznost a sdělitelnost, pak je třeba počítat s tím, že se za to musí něčím zaplatit. V první řadě větší obecností. Situace je zde podobná jako v nauce o elektřině. Elektrotechnik se dívá na mraky při bouři, na jiskry při svlékání silonové košile, na výboje při přistávání letadla, na jiskření při práci textilních strojů, na některé součástky v rádiu či televizi atp. a ve všech těchto případech hovoří o jednom jediném obecném fyzikálním jevu – o kapacitě. Podobně budeme i zde hovořit o strategii, o systému hodnot, o asymetrii v mezilidských vztazích, o slibu, o hrozbě, o komunikaci, o přísaze atp.

Druhou daní vědeckému přístupu je zpřesnění významu používaných pojmů. V hovorovém jazyce i v elektrotechnice se používá výrazu „odpor“. Čím se však tyto termíny liší? Věda se neobejde bez přesně definovaných pojmů. Používání slov znějících stejně ve vědeckém i v hovorovém jazyce působí problémy. Termíny jako kapacita, impedance, oscilace atp. se tak snadno neznečistí nepatřičnou náplní jako termín odpor. V oblasti mezilidských vztahů bude použito řady termínů znějících stejně jako v hovorové mluvě. Budeme hovořit nejen o strategii, ale i o strategii svádění, o pokání, o kořistění, důvěře, důvěryhodnosti atp. a všechny tyto pojmy přitom budou přesně, až matematicko-logicky definovány.

Jinou daní vědeckosti je umělost studovaných situací. Ve fyzice si již ani neuvědomujeme, že ve skutečnosti nic nepadá do puntíku tak, jak to modeluje teoretický zákon pádu. Tam, kde se to týká člověka, tam se nám to bude ovšem často zdát příliš kostrbaté. Mluvme o pohlazení milenců či o polibcích jako o elektrotechnických jevech kapacity a o výbojích elektrických nábojů! Uznáme: „je to tam“, ale cítíme také: „je tam toho daleko více“. Tento pocit neúplnosti a ochuzení nás zde bude provázet při probírání modelů konfliktů. Nedejme se jím odradit. Je to cena zaplacená za to, abychom něco jako zákon viděli i tam, kde jsme byli dosud zvyklí jen na poezii, drama či tragédii.

Největší daní je však odstranění, odpreparování etického hlediska. Zabývá-li se fyzik kapacitou, pak nebere zřetel na to, že jednou jde o něco, co nám pomáhá slyšet vzdálenou hudbu, a jindy o blesk, který zabíjí. Budeme-li zde hovořit o spolupráci, pak nám podobně půjde jen o obecný jev. V praxi může jít o přátelství až lásku. Může však jít i o spolupráci bandy lupičů. Jsme si vědomi toho, že strohost vědy nám nesmí zakrýt odpovědnost za to, je-li poznatků užito k dobrému, nebo ke zlému. Výzva, kterou Dürrenmatt tomuto problému vyslal svou hrou Fyzici, je adresována s nemenší naléhavostí i psychologům!

Ten, kdo se tím vším nedá odradit a je ochoten za větší serióznost pojednání o mezilidských konfliktech takto zaplatit, ten je zván, aby pokračoval.

Aby nevznikl falešný dojem, že všechno víme a všemu rozumíme, je třeba hned na začátku upozornit na to, že vědecky toho víme o mezilidských vztazích daleko méně než o Měsíci nebo o jádru atomů. Není snad třeba uvádět proč. A přece se najdou lidé, kteří se této oblasti studia věnují. Svými studiemi nám pomáhají porozumět tomu, s čím se na každém kroku setkáváme, tj. vzájemným vztahům mezi lidmi. Je úkolem tohoto pojednání podívat se na mezilidské konflikty jako na jeden úsek přediva mezilidských vztahů, pokusit se v něm orientovat a sdělit to podstatné, co bylo v psychologických laboratořích zjištěno, ujasněno, osvětleno či jen naznačeno. Říci to ve vší skromnosti, s vědomím, že nejde o poslední slovo této mladé vědy, ale říci to s nadějí, že i zde platí: „Slovo v čas příhodný, ó jak jest dobré…“ (Př 15,23).

Kapitola 1

Co je to „konflikt“?

„Nedorozumění, neshody, rozpory, sváry, střety, srážky, souboje, bitky, zápasy, boje, války…“

Je-li v titulu knihy použito cizího slova, pak slušnost vyžaduje vysvětlit význam tohoto termínu. Proč nebylo použito českého výrazu? Co se zde tímto termínem rozumí?

Slovo „konflikt“ je latinského původu (conflictus, us, m. – srážka). Toto slovo, které v češtině tak zdomácnělo, se skládá ze dvou částí: předpony (con) a hlavní části, jádra. Jádro slova konflikt odkazuje k slovesu fligo, ere. U zmíněného slovesa můžeme odlišit jeho základní, věcný, prvotní, konkrétní význam a jeho význam odvozený. Prvotní význam tohoto slovesa je: udeřit, uhodit. Odtud viz i podstatné jméno flictus, us, m. – náraz, úder. Odvozený význam pak je: „někoho něčím zasáhnout“. Předpona con naznačuje, že jde o vzájemné střetnutí dvou účastníků, a ne o jednostrannou záležitost. Confligere tedy podle toho znamená nejen někoho zasáhnout (boj), ale vzájemně se zasahovat (souboj). Doslova: utkat se s někým, srazit se s někým ve vzájemném zápolení, jako např. v šarvátce, a bít se s někým, jako např. ve rvačce atp. Obrazně: zápolit, zápasit, přít se atp. V podstatě jde o vyjádření současného simultánního nároku dvou až zcela na opačných stranách stojících a diametrálně rozdílných zájemců o tutéž věc a s tím spojený boj. Konflikt pak znamená střetnutí dvou nebo více zcela nebo do určité míry navzájem se vylučujících či protichůdných snah, sil a tendencí. Zde je možné pokusit se i o výčet českých termínů blízkého významu, tzv. synonym. Vedle již uvedeného střetnutí protichůdných snah a souboje je možné uvést: spor, srážka, soupeření, soutěžení, neshoda, rozkol, nesoulad, nesouhlas, nesrovnalost, mrzutost, hádka, svár, příp. až rvačka, bitka, pranice a bitva. Vždy je však třeba přidat „dvou protichůdných sil“. Například konflikt je spor dvou protichůdných sil atp.

Slovo „konflikt“ existuje v téměř stejné podobě skoro ve všech evropských jazycích. V totožném pravopisném tvaru existuje nejen v češtině, ale i ve slovenštině, polštině, bulharštině, ukrajinštině, ruštině, němčině, švédštině, dánštině, norštině atd. Původnímu latinskému tvaru jsou blízké i výrazy v jiných jazycích: anglicky, rumunsky a holandsky – conflict, francouzsky – conflit, španělsky – conflicto, portugalsky – conflito, italsky – conflitto, maďarsky – konfliktus atp. (Ze synonym zde uvedeme jen latinská: controversia, discordium, discidium, collisia.)1)

Slovo konflikt je svým významem blízké řeckému výrazu antagonismus (užívanému i v češtině). Tímto výrazem se v řečtině též vyjadřuje spor a boj dvou sil v opozici. Viz kořen: agonistes – bojující, a předložku: anta – proti sobě. Antagonist v řečtině znamená protivník jednající v opačném smyslu, než jak já si přeji. Obrazně pak nepřítel.2)

Svým významem je slovu konflikt blízké též počeštělé slovo rivalita. Bylo utvořeno z latinského: „rivalis, is, m. – sok, případně rivalitas, atis, f. – soupeřivost, žárlivost a jemu blízké francouzské termíny: rival – sok, rivalité – soupeření.3) Kdo je mým rivalem? Ten, kdo mi chce vzít vodu, kdo mi chce vypálit rybník, kdo se chce se mnou utkat, měřit, bojovat, dostat se přede mne, kdo chce se mnou soupeřit a dosáhnout těch cílů, pozic, výhod, poct, slávy..., kterých chci dosáhnout já; kdo se mě snaží předběhnout, porazit, „přetrumfnout“, odstranit mě z cesty atp. Opakem je společník, partner.

Do oblasti slov příbuzného významu patří i počeštělé slovo konkurence a konkurent (viz francouzské concurrence a concurrent). Tato slova byla utvořena z latinského slovesa concurro, ere, společně (con) běžeti (currere). Tj. společně se hnáti za týmž cílem. Doslova: vrazit do sebe, narazit na sebe až utkat se s někým.4) V angličtině concurrent znamená soupeř, soutěžící se mnou o první místo.

Uveďme z tohoto bohatého slovníku protikladných sil v mezilidských vztazích ještě jedno slovo blízkého významu: kolize – bylo utvořeno z latinského slovesa collido, ere – srazit se, a v trpném rodě – utkat se. Předpona col má týž význam jako con. Kořen laedo, ere – znamená doslova hrubě se dotýkat někoho, někomu ublížit, někoho zranit. V přeneseném smyslu pak někoho znepokojovat, trápit, urazit atp. Kolize tedy znamená, obdobně jako konflikt, střetnutí dvou protikladných, vzájemně se znepokojujících až zraňujících sil.5)

Vraťme se zpět k významu termínu konflikt. Budeme-li zde hovořit o konfliktu zájmů dvou lidí, pak je třeba tímto termínem rozumět takové střetnutí snah dvou lidí, při němž splnění tužby jednoho buď zcela, nebo jen do určité míry vylučuje uspokojení druhé strany. Podobně je třeba rozumět výrazu konflikt tam, kde jde o porovnávání, konfrontaci dvou nesourodých, až výlučně protichůdných názorů, představ, postojů.

Je konflikt něco negativního, nebo pozitivního? Termín konflikt má v češtině, a nejen v češtině, výrazně negativní přízvuk. Svým významem naznačuje rozkol, nesoulad, disharmonii jako opak harmonie a souladu. Tento přízvuk disharmonie v mezilidských vztazích nám zde bude na překážku. Ukážeme si, že měřítko: „dobrý – špatný“ či „kladný – záporný“ se bude muset klást daleko opatrněji. Bude se muset brát ohled na druh situace, na širší souvislosti, na cíle dění – oč ve skutečnosti jde, na způsob boje a na etická hodnotící měřítka. Psychologie se zabývá konflikty jako jevy – jako něčím, co existuje. Etické hodnocení toho, co existuje, není již věcí psychologie. Ta však může studovat relativní zvážení, např. vztahu toho či onoho způsobu řešení konfliktu k úrovni spolupráce a vzájemné důvěry mezi partnery atp. Povinnosti etického hodnocení se v psychologii vyhneme. V praktickém životě ovšem nikoliv.

Bližší určení druhu konfliktu. Při určování druhu konfliktu budeme používat často dvou termínů latinského původu. Budeme hovořit o intrapersonálních a interpersonálních konfliktech. Personální zde znamená osobní (persona – osoba). Bližší určení říká, že jednou jde o konflikt uvnitř (intra), jindy o konflikt mezi (inter).

Intrapersonální konflikty jsou tedy vnitřní, osobní, individuální konflikty určité osoby jako jedince, individua.

Interpersonální konflikty jsou konflikty mezi dvěma lidmi.6)

Dříve než se ponoříme do tajů psychologického studia mezilidských konfliktů zájmů, o které nám zde půjde v první řadě, podívejme se v následujícím přehledu na pestrost květů v zahradě konfliktů, tj. na paletu konfliktů v příkladech.

1.1 Rozdělení základních druhů konfliktů

V odborných kruzích se ustálilo rozdělení konfliktů jednak podle rozsahu počtu osob, kterých se konflikt týká, jednak podle psychologické charakteristiky střetávajících se tendencí.

Podle počtu zúčastněných osob je konflikty možné rozdělit do čtyř tříd:

I. intrapersonální konflikty – vnitřní, osobní konflikty jedné osoby;

II. interpersonální konflikty – konflikty mezi dvěma lidmi;

III. skupinové konflikty – konflikty, které existují uvnitř dané skupiny lidí;

IV. meziskupinové konflikty – konflikty mezi dvěma skupinami lidí.

Poznámka: Poslední dvě skupiny konfliktů se někdy dělí ještě podle toho, jde-li o malé, nebo velké skupiny lidí. Malá skupina je přitom definována jako skupina lidí, vídajících se tváří v tvář. Konflikt jedince se skupinou zde budeme považovat za zvláštní druh skupinového konfliktu. Specifickým případem nám bude konflikt jedince se skupinou, jejímž tento jedinec není členem (individuum versus skupina).

Dělení konfliktů podle jejich psychologické charakteristiky. Z psychologického hlediska je možné u konfliktů pozorovat různé aspekty. Do popředí může vystupovat např. kognitivní aspekt (hlediska poznávání) nebo hlediska zájmů (motivační aspekt) atp. Ten či onen aspekt může výrazně převládat nad jinými. Může se dokonce stát, že ostatní aspekty zastiňuje tak, že se zdá, jako by tam ani nebyly. Pokusme se využít právě tohoto jevu k třídění konfliktů. Pokusme se vnést určitý řád do studia oblasti, kde dosud neexistuje obecně přijatá klasifikace jednotlivých druhů, tříd, skupin, podskupin. Pokusme se rozdělit konflikty podle dominance té či oné psychologické charakteristiky – a jde o charakteristiku percepční, hodnotící, emocionální, či volní (motivační). Provádíme toto členění „s bázní a třesením“ – s vědomím, že skutečný konflikt v reálném životě nemá nikdy jen jednu psychologickou charakteristiku, tj. s vědomím, že skutečné konflikty jsou vždy smíšeného typu. Tímto termínem zde budeme vyjadřovat skutečnost, která leží na opačném pólu než výchozí bod našeho třídění. Budeme jím rozumět spoluúčast několika psychických procesů na tomtéž konfliktu a jeho průběhu. Vrátíme se k nim po krátkém přehledu příkladů konfliktů s dominancí té či oné psychologické stránky.

Souhlasíme-li s tím, že skutečné konflikty v našem denním životě mají vždy řadu psychologických aspektů, pak se můžeme právem ptát: nebylo by za této situace lepší nechat tuto „džungli, zvanou konflikty“ tak, jak je, a nepokoušet se o žádné třídění? Autor se domnívá, že tohoto třídění je třeba, protože konflikty s tou či onou převládající psychologickou stránkou a s relativně až na nulu potlačenými jinými stránkami jsou daleko přístupnější studiu než konflikty smíšeného typu. Chceme-li konfliktům porozumět a předcházet jim, musíme nutně hledat v chaosu určitý řád. Níže uvedeným pokusem o třídění konfliktů bere autor na sebe ono ódium (příhanu) nedokonalého pokusu. Jeho smyslem je pomoci orientaci v nepřeberném množství konfliktů různých druhů, typů, odstínů (nuancí) a složitostí. Chceme si zde sdělit to, co se zjistilo při experimentálním studiu konfliktů. Experimenty se přitom neprováděly na konfliktech z denního života, ale na konfliktech s výraznou dominancí motivační struktury svářících se partnerů.

Máme-li na mysli složitost psychologických jevů i autorův záměr pomoci čtenářům v orientaci v odborné psychologické literatuře, pak se můžeme pokusit (cum grano salis, tj. s nadějí, že v tom přece jen bude nějaké to zrnko soli, a ne jen samý písek) o následující rozdělení konfliktů podle extrémní dominance té či oné psychologické charakteristiky:

A. Konflikty představ;

B. konflikty názorů;

C. konflikty postojů;

D. konflikty zájmů.

Toto rozdělení konfliktů není tak výlučné, že by bylo možné o kterémkoliv konfliktu říci: „patří do této, a ne do jiné třídy a skupiny“. V praxi se setkáváme velice často s tzv. smíšenými konflikty. Výše uvedeného rozdělení se však přidržíme. Pomáhá nám orientovat se v nepřeberném množství různých druhů konfliktů. Může nám pomoci domluvit se. A o to jde.

Abychom si lépe rozuměli, ukážeme si nejprve řadu různých druhů konfliktů na příkladech. Protože nám dále půjde v první řadě o interpersonální konflikty, začneme s nimi.

Obr. 1 Konflikt zájmů typu setkání dvou neurvalců – tzv. „Kuře“

Po poměrně úzké okresní silnici jedou proti sobě dvě auta (A a B). Obě auta jedou tak, že střed auta je přesně nad středem vozovky, vyznačeným čárkovaně bílou čarou na silnici (K). Nikdo z nich nechce ustoupit a vyhnout se tomu druhému. Neurvalci. „Kuře“ vyřeší tento konflikt tím, že se včas vyhne na svou stranu. Odtud název modelu „chovat se jako kuře tváří v tvář neurvalci“. M1 a M2 vyznačuje okraje silnice (krajnice). I. Pohled z boku. II. Půdorys.

1.2 Příklady interpersonálních konfliktů

Interpersonální konflikty jsme si definovali jako střetnutí dvou lidí. Necháváme tedy stranou situace, kde je v rozporu více lidí, kde ve skupině jsou dva proti jednomu, tedy konflikty uvnitř skupiny.

A. Konflikty představ – kognitivní konflikty

Tam, kde psychologie hovoří o prvcích našeho poznávání (cognition), tam rozeznává počitky, vjemy a představy. My si zde zjednodušíme situaci a budeme hovořit o konfliktech představ ve všech případech, kde dojde ke střetnutí různých počitků, vjemů nebo představ.

Nad znalostmi žáka se v rozhovoru pozastaví rodič a učitel. Každý z nich má svou představu o tom, co se má znát na výbornou nebo na dobrou. Přitom se jejich představy zcela nekryjí a umožňují vznik konfliktu. Zde bychom mohli uvádět i příklady jiných podobných konfliktů představ, kde matka a dcera mají odlišnou představu o tom, co to je „perfektní – dokonalý úklid bytu“, kde se prodávající a kupující dohadují o tom, co je „přiměřenou cenou“, kde soudce a obžalovaný mají odlišnou představu o tom, co je „spravedlivý trest“ atp.

Představy jsou základním materiálem našeho uvažování. Jsou i v pozadí pojmů a logického myšlení. Nám půjde o jejich roli v sociální komunikaci. Zde to je, kde dochází mezi lidmi ke konfliktům. Jak je to možné?

Jak vznikají představy? Značný podíl na tom, jakou představu si vytvořím, má to, co vidím, co slyším, co si mohu ohmatat atd. Psychologie zde hovoří o roli vnímání (percepce). A přece víme, že dva lidé se mohou dívat na tutéž věc a výsledkem je, že každý vidí něco jiného. Čím to je? Bylo by možné začít poukazem na to, že každý se na danou věc dívá z jiného místa. To platí doslovně i v přeneseném slova smyslu. Zaujímáme nejen různá místa v prostoru, ale i různá stanoviska v názorovém světě. A z těchto pozic vidíme svět odlišně. Je možné se domnívat, že největší podíl na odlišnostech představ má motivační pozadí percepce (vnímání). Vnímání není totiž pouhým fotografováním či filmováním okolí. Je aktivním činem, nikoli pasivním záznamem toho, co se děje. Nevnímáme to, co bychom mohli vnímat. Vybíráme si. Podle jakých pravidel? Pravidlo zájmu zde hraje hlavní roli. Vidíme to, co potřebujeme, co hledáme, po čem toužíme. Vede nás naše motivace. Ta rozhoduje o tom, čeho si všimneme. A naše představa vypadá podle toho, čeho jsme si takto všimli. Nemá to též na mysli přísloví: Kdo chce psa bít, vždycky si hůl najde?

Vjem je však jen základním materiálem představy. Ta musí být zpracována. A při tomto zpracování dochází ke zkreslování. Jedním faktorem tohoto zkreslování je očekávání. Dříve než se podíváme, vytvoříme si určitou představu o tom, co uvidíme. S takovýmto plánem přistupujeme k průzkumu světa kolem nás. Podíváme-li se, pak hledáme do určité míry jen potvrzení či vyvrácení našeho očekávání. Častokrát pak o jiné věci v zorném poli ani nejevíme zájem. Stačí nám, že jsme tam našli potvrzení pro naši představu. Že tam bylo i něco jiného, to nás již tolik nezajímá. Dostáváme se tím k otázce předsudků při tvorbě představ. Co jsou to předsudky? Určitá předpojatost a už ve prospěch, nebo v neprospěch daného jevu, bez přiměřeného odůvodnění. Nestane se nám, že někdy předem víme, jaké to je, ještě než to vidíme?

Při zpracování údajů z vjemů hraje určitou roli fantazie. U dětí to pozorujeme ve velice výrazné formě. Podobně i u umělců. Mají ji ovšem i ti, „kdo žádnou fantazii nemají“. Fantazie dodává smysl tomu, co se zdá na první pohled nesmyslné či beze smyslu. To je normální. Existuje však i nenormální fantazírování – konfabulace, autistické myšlení, pseudologia phantastica...

Z toho všeho vyplývá, že vytvoření představy není zdaleka tak jednoduchou záležitostí, jak by se z analogie s filmováním světa zdálo. A to jsme ještě nehovořili o roli sugesce, hypnózy atd. Je pak div, že se představy dvou lidí od sebe liší? Nebyl by divem spíše pravý opak? Nebylo by nepochopitelné a nepřirozené, kdyby lidé měli naprosto stejné představy? Je tedy možné uzavřít toto pojednání konstatováním, že existence odlišností v představách lidí o stejných věcech je jevem zcela normálním. Předpokládat, že různí lidé mají naprosto stejnou představu o téže věci, je do určité míry iluzorní. Z toho pak vyplývá, že konflikty představ jsou zcela normálním jevem, s nímž je třeba ve styku s druhými lidmi počítat.

Jak řešit konflikty představ v mezilidském styku? Je-li tomu tak, že se snadno mohou setkat dva lidé s odlišnými představami o téže věci, co je možné za této situace dělat? Zde nám může být příkladem věda. Co nejpřesněji určuje význam slov, definuje pojmy, stanoví pravidla práce s nimi, srovnává jejich významy, uvažuje o synonymech a homonymech, tj. o slovech stejného významu při odlišném znění a opačných. Vědci podrobně zkoumají otázku dorozumívání, konotace a denotace, intenzionálu a extenzionálu, vztahy mezi významem a smyslem slova atd.

Jak předcházet konfliktům představ? To první, čeho je třeba, je ujasnit si situaci: je třeba si uvědomit, že ten druhý nemusí mít, a s velkou pravděpodobností nemá, stejnou představu o dané věci jako já. Z toho vyplývají dvě hlavní zásady prevence:

1. Zřetelně říci, co si představuji, řeknu-li…, případně ověřit si, jak mi druhý rozumí – např. požádat ho, aby mi svými slovy řekl, co si pod tím či oním slovem či výrokem představuje.

2. Nebát se a zeptat se druhého, co myslí, když říká… Je lépe žádat vysvětlení, dokud je čas, než se později dostat do úzkých. Do určité míry zde platí: Moudrý se ptá, ale ten, kdo se chce zdát odborníkem, aniž by jím byl, ten je zticha a „dělá dojem, že ví“.

Z toho, co bylo řečeno, vysvítá důležitost rozhovoru mezi lidmi. Nejde ovšem jen o to, aby se mluvilo. Jde především o to, aby se mluvilo k věci a aby v pozadí byl znát zájem o tvořivé řešení konfliktu. Jde o opravdový, ne o hraný zájem. K tomu patří mimo jiné i určitá dávka tolerantnosti. Tolerance, která je si vědoma toho, že lidé nemají totožné představy, i toho, že tento stav je možné „přežít“ jen tehdy, bude-li na obou stranách určitá míra tolerance k odlišnostem v představách mých a tvých.

Obr. 2 Intrapersonální konflikt představ

B. Konflikty názorů

Domluvme se zde na tom, že názor se bude lišit od představy tím, že spojíme určitou představu s hodnotícím soudem. Vedle představy o tom, co je to Praha, bude pak názorem výrok: „Praha je velká, krásná, rušná...“

Při hokejovém zápase došlo k události, na kterou projevili diváci různý názor. Pan A. souhlasí se soudcem: „Nebylo to fair.“ Pan B. se brání: „Bylo to v pořádku.“ Hle, konflikt názorů.

Obr. 3 Interpersonální konflikt zájmů

c) úroveň vnějšího konfliktu;

C. Konflikty postojů

D. Konflikty zájmů

Smíšené interpersonální konflikty

1.3 Příklady intrapersonálních konfliktů

1.4 Příklady skupinových konfliktů