Italský originál:

La vita secondo l’aurora, nakladatelství ELLEDICI

© 2014 Editrice ELLEDICI – 10096 Leumann (Torino)

České vydání:

Translation © Veronika Matiášková, 2014

© Portál, s. r. o., Praha 2014

ISBN 978-80-262-0758-0

Co je to život?

Jednoho teplého letního dne kolem poledne zahalilo les hluboké ticho. Ptáci schovali hlavu pod křídlo. Všechno odpočívalo.

Jen pěnkava zvedla hlavu a zeptala se: „Co je to život?“

Všichni byli tou těžkou otázkou překvapeni.

Jedna růže, která právě vykvetla a rovnala si jeden po druhém okvětní plátky, řekla: „Život znamená kvést.“

Motýl, který se od rána nezastavil a šťastně poletoval z květu na květ, řekl: „Život je radost a slunce.“

Mravenec, který vlekl slámku desetkrát delší, než byl on sám, řekl: „Život je práce a únava.“

Včela, pilně snášející nektar z květů, zabzučela: „Život je směs práce a potěšení.“

Debata začínala být vážnější, takže i myš vystrčila hlavu z díry a řekla: „Život je boj v temnotě.“

Straka, která žije jen proto, aby vyváděla ostatním špatné kousky, řekla: „Co je to za debatu! Měli bychom se zeptat na názor někoho inteligentního!“

Rozpoutala se živá diskuze. Nakonec se zeptali jemného deštíku, který odvětil: „Život jsou samé slzy. Nic než slzy.“

Nedaleko šumělo moře. Mohutné vlny se zvedaly a ze všech sil se vrhaly proti skalám a útesům, pak zase couvaly, skoro jako by nabíraly sílu, a zase se vracely do útoku na žulová skaliska. Vlny také vyjádřily své mínění: „Život je vždy marný zápas o svobodu!“

Na hlubokém modrém nebi načrtával orel královský své kruhy a hrdě zvolal: „Život je dobývání výšin!“

Ohebná vrba namítla: „Život znamená umět se ohnout v bouři.“

Pak se snesla noc.

Svůj názor vyjádřila i sova: „Život znamená využít příležitost, když všichni ostatní spí.“

Chvíli bylo hluboké ticho.

Mladík, který se vracel v noci domů, vyhrkl: „Život je ustavičné hledání štěstí a řetěz zklamání.“

Konečně začalo svítat. Svítání se rozvinulo ve vší své slávě a řeklo: „Tak jako já, svítání, jsem začátkem nadcházejícího dne, tak je život začátkem věčnosti.“

„Vím, že nemohu tomu, kdo mne po všechny dny miluje, darovat nic než tento malý dnešní den. Jak bych mu však mohl říci ano za všechny své dny, kdybych mu nedaroval i tento dnešní malý den…? Bůh má tisíc let na to, aby stvořil jediný den; já mám jediný den na to, abych udělal něco věčného: Dnešek!“

(Bratr Christian de Chergé, mučedník)

Žebrák

Když zemřel chalífa, trůn byl na chvilku volný. Bezostyšně si na něj sedl chudý žebrák.

Velký vezír nařídil strážím, aby svatokrádežného pobudu zatkli, ale ten jim odpověděl: „Já jsem víc než chalífa.“

„Jak si může dovolit něco takového tvrdit!“ zvolal překvapeně velký vezír. „Nad chalífem stojí pouze Prorok.“

„Já jsem totiž víc než Prorok,“ pokračoval žebrák klidně.

„Cože? Co si to dovoluješ, bídáku! Nad Prorokem stojí už jen Bůh!“

„Já jsem výš než Bůh.“

„Nevěřící pse!“ zařval velký vezír, div že ho neranila mrtvice. „Stráže! Rozpárejte toho mizeru. Nad Bohem už není nic!“

„No právě. Vždyť nejsem nic.“

Vypráví se o jednom obchodníkovi, který měl krám na rušné ulici. Do jeho obchodu chodilo mnoho lidí a kupovalo jeho zboží. Muž stál u pokladny a třídil do jednotlivých přihrádek mince i bankovky. Jeden přítel, který se u něho v krámě stavil, si všiml, že má zvláštní přihrádku na falešné nebo neplatné peníze. Přesto je ale od zákazníka vzal, poděkoval a nic nenamítal.

„Co tím sleduješ?“ divil se přítel. „Bereš si falešné mince a ani nemrkneš!“

Obchodník se smutně usmál. „Víš, když se mi to stane, pomyslím si: Já jsem také taková bezcenná mince, a přesto mě Bůh přijímá bez řečí.“

Ježíš říká: „Poslední budou prvními…“

Růžový kapesník

Jeden mladík se zhroutil na lavičku v parku a složil hlavu do dlaní. Všechno zoufalství posledních dnů mu téměř zabraňovalo dýchat. Měl vztek a chtělo se mu brečet. Na lavičku si k němu přisedla půvabná dívka. „Proč jsi tak smutný?“ zeptala se ho zničehonic.

„Můj život stojí za starou bačkoru,“ zabručel mladík. „Všechno jako by se proti mně spiklo, nemám ani ždibec štěstí. Nikdy. Už nemůžu dál.“

„Hmm,“ vzdychla dívka, „kde máš růžový kapesník? Ukaž mi ho. Chtěla bych se na něj mrknout.“

„Co to je růžový kapesník?“ zeptal se mladík. „Já mám jen černý.“ Mlčky jí ho ukázal. Dívka se úplně otřásla: „Je plný nočních můr, hlubokého zármutku a strašlivých zážitků!“

„Je to tak, jak jsem ti říkal. Co s tím nadělám! Život nezměním.“

„Tak si vezmi tenhle,“ řekla dívka a podala mu růžový kapesník. „Podívej se dovnitř!“ Mladík jej váhavě rozbalil a viděl, že je plný radostných vzpomínek a milých okamžiků.

„A kde ty máš svůj černý kapesník?“ zeptal se mladík zvědavě.

„Každý den ho vyhazuji do smetí a pouštím ho z hlavy,“ odpověděla dívka. „Všechny nejkrásnější chvilky svého života ukládám do růžového kapesníku, a když cítím, že přichází nějaký smutek nebo zoufalství, rozbalím kapesník a řeknu si: Tohle je můj skutečný život!“

Mladík ani nestačil odpovědět. Dívka ho letmo políbila na tvář a zmizela. Na jejím místě ležel na lavičce růžový kapesník s nápisem „Pro tebe“.

Rozložil ho a viděl, že je prázdný, kromě malého něžného polibku, který mu dívka dala na lavičce. Při té myšlence se usmál a cítil, jak se mu rozehřívá srdce a jak dostává chuť začít znovu.

Znám loďky, co nevyplouvají z přístavu,

ve strachu, že by je mořské proudy hnaly příliš prudce.

Znám lodě, co zreziví v docích,

protože se nikdy neodvážily napnout plachty.

Znám lodě, co zapomněly vyplout,

mají strach z moře, hrozí se stárnutí

a vlny je nikdy neodnesly jinam,

jejich cesta skončila ještě dříve, než začala.

Znám lodě, které se vracejí do přístavu celé rozlámané,

ale odvážnější a silnější.

Znám lodě přetékající sluncem,

protože prožily úžasné roky.

Znám lodě, které se vždy vracejí z plavby

až do posledního dne

a jsou připraveny roztáhnout svá obří křídla,

protože mají srdce velké jako oceán.

(Jacques  Brel)

Zamilovaný mravenec

Král Šalomoun jednou bloumal pouští, když tu jeho pozornost upoutalo mraveniště. Všichni mravenci honem pospíchali do posvátných králových stop. Jeden jediný si jeho přítomnosti ani v nejmenším nevšímal. Nerušeně pokračoval v práci s neměnnou horlivostí a ani na okamžik se nezastavil. Pracoval u paty jedné písečné duny, král se k němu sklonil a zeptal se ho: „Co děláš, mravenečku?“

Mravenec se nedal ani na okamžik vyrušit od práce a odpověděl: „Vidíš přece, králi králů, zrnko po zrnku stěhuji tuto dunu.“

„Ušlechtilý mravenečku,“ řekl mu Šalomoun, „není ta práce nad tvoje síly? Ta duna je tak vysoká, že ani nedohlédneš na její vrchol. Ani s Metuzalémovou dlouhověkostí a Jobovou trpělivostí tuto dunu nepřestěhuješ.“

„Mocný králi,“ odpověděl mravenec, „dělám to pro lásku ke své milované. Tahle duna mě od ní dělí. Nic a nikdo mi nezabrání, abych ji překonal. A jestli tohle dílo vyčerpá všechnu moji sílu, alespoň zemřu v tajemném a šťastném šílenství naděje.“

Tak promluvil zamilovaný mravenec.