Slovo úvodem

Když jsme se téměř před deseti lety rozhodli vydat společnou publikaci dvou autorů – zkušeného psychologa a zároveň jednoho z předních představitelů manželského a rodinného poradenství u nás na straně jedné, a renomovaného advokáta působícího externě i v poradně pro rodinu, manželství a mezilidské vztahy na straně druhé – netušili jsme, že téma vyvolá tak značný zájem čtenářů. Knížka, která tehdy vyšla pod názvem Když vás trápí někdo blízký, byla poměrně brzy rozebrána a několik posledních let byste ji již na pultech knihkupectví hledali marně. Nejen proto jsme se ale rozhodli pro její nové, rozšířené a doplněné vydání. Uplynulá dekáda přinesla totiž také řadu významných změn společenských, politických, ekonomických i legislativních. Po mnohaletém úsilí přijali naši zákonodárci právní normy týkající se domácího násilí. Soudci se naučili pracovat s novelizovaným zákonem o rodině. Jeho jednotlivá ustanovení si nalezla pevné místo i v obecném povědomí těch, jichž se osobně dotýkají. Nově se objevila možnost uzavírat registrovaná partnerství, k dispozici jsou již i relevantní nálezy Ústavního soudu ČR… Zmíněné změny se pochopitelně promítají také do každodenního života většiny rodin. Některé problémy se zvýrazňují, jiné fakticky či jen zdánlivě ustupují do pozadí. To vše se v publikaci, kterou vám nyní předkládáme, snažíme reflektovat. Také proto jsme pro ni zvolili poněkud pozměněný název.

„Co Čech, to muzikant“ – platívalo prý ještě v dobách nedávno minulých. Dnes však můžeme mít oprávněný pocit, že jsme spíše národem posledních univerzálních odborníků na všechny oblasti lidského konání. Zmínili jste se v přeplněné čekárně praktického lékaře o svých potížích? Během několika minut vám ostatní čekající zcela jistě určí nejen přesnou diagnózu, ale doporučí i zaručeně účinnou léčbu. Pak už stačí, aby vám ten mastičkář v ordinaci pouze předepsal příslušné léky. Také každý divák na stadionu ví nejlépe, jakou taktiku je třeba zvolit, koho postavit či nepostavit. Kam se na něj ti žabaři na trenérských lavičkách hrabou! A rozhodčí? Ti jsou k ničemu. Buď si je soupeř naklonil nějakými pozornostmi, nebo trpí akutní ztrátou zraku. Také shluk přihlížejících okolo nešťastného majitele porouchaného automobilu se jak mávnutím kouzelného proutku mění v poradu kovaných motoristických odborníků.

Pravé orgie odbornosti však nastanou, když se někdo svěří se svými partnerskými, manželskými či rodinnými trampotami. V prvním kole se sbor laických rádců rozdělí na dva nesmiřitelné tábory – „plzákovce“ a „antiplzákovce“. Pak následuje sprška nedocenitelných rad. Jen si občas ty rady navzájem tak trochu protiřečí. V závěrečném kole zcela již tumpachová oběť marně přemítá, jak to všechno vlastně bylo. Měl jsem koupit kytku, nebo kolek na rozvod…?

Pokud váháte, zda si máte přečíst tuto knížku, nespěchejte s rozhodnutím. Vydržte ještě alespoň pár řádků. Co v ní zaručeně nenajdete? Nečekejte zasvěcený návod, jak se zbavit všech tělesných neduhů. Ani recept na vítězství ve sportovním klání. Ne že bychom je neznali, ale uznejte sami, že je můžeme zpeněžit podstatně lépe. Příliš si nepočtete ani o tom, co s porouchaným automobilem – tušíme sice přesně, co mu chybí, neradi bychom však brali obživu těm stovkám poctivých automechaniků. Možná však máte jiné problémy.

Pokud vás trápí pocity osamění, stojíte před osudovou volbou partnera pro život, přestáváte si rozumět v manželství, uvažujete o rozvodu, máte pochybnosti o svém otcovství, rádi byste se dohodli na slušném porozvodovém uspořádání, hledáte možnosti fundované psychologické či právní pomoci, pak jste na správné adrese.

Naše knížka je shrnutím dlouholetých zkušeností řady rodinných poradců a právníků. Měla by být užitečnou pomůckou každému, kdo chce případným problémům předcházet a ty vzniklé úspěšně řešit. Po úvodu, který se snaží postihnout základní příčiny manželských a rodinných trápení, jakož i změny, s nimiž se v posledních letech partneři někdy tak těžce potýkají, následuje popis jednotlivých forem odborné pomoci.

Druhá část je věnována tomu, jak se s případnými problémy vyrovnávat. Od možností „svépomoci“ až po popis základních postupů odborné intervence. V závěru se pak můžete seznámit s přehledem základních informací z občanského, rodinného a trestního práva vztahujících se k problematice manželských a rodinných vztahů, v nichž je zapracována nejen novela zákona o rodině a občanského zákoníku z roku 1998, ale i nová legislativa související s domácím násilím či s registrovaným partnerstvím. Zde si dovolujeme připomenout, že mnohé z toho, co jsme měli kdesi v našem právním povědomí, dnes již nemusí platit. Tím méně pak zkušenosti našich přátel, kteří podobné starosti řešili před několika lety podle tehdy platných právních předpisů.

Chcete-li se tedy začíst, raději vás už nebudeme zdržovat. Pokud však máte pocit, že vám nic podobného nehrozí, pak tuto knížku v poklidu někam založte, případně ji půjčte potřebnějším. Raději si však zapamatujte komu. Co kdyby náhodou…?

Současná rodina

Krize rodiny, stoupající rozvodovost, domácí násilí, rozpad tradičních rodinných hodnot, týrané ženy, zneužívané a zanedbávané děti… Kdo z nás se s podobnými pojmy někdy nesetkal? Přitom všechno je možná spíše jen jakýsi optický klam. Chcete informace o počtech konfliktních rodin či o příčinách manželských rozvratů? Prosím, nic snazšího! Rozvodové statistiky jsou nepochybně zajímavým počtením. Své by mohly dodat sociální pracovnice OSPODů (oddělení sociálně právní ochrany dětí), také zkušenosti manželských poradců jsou jistě velice pestré. Kdyby vám ani to nestačilo, pak si zalistujte několika časopisy, správně vylaďte rozhlasový či televizní přijímač a hned víte, zač je toho loket. Také naši bližní nám budou s gustem popisovat spíše nejrůznější trápení než dojemně lyrické příběhy z rodinného života. Zároveň však opravdu jen těžko můžeme očekávat, že by se u soudu objevila dvojice, která jde pouze oznámit, že se nechce, nikdy se nechtěla a nikdy se nebude chtít rozvádět. Navíc není ani příliš běžné, že by se na oddělení sociálně právní ochrany dětí přicházeli „udat“ vzorní rodiče. Také v manželských poradnách je poměrně vzácným jevem, když se objeví klient, který již při první návštěvě prohlásí, že šel jen tak kolem a zastavil se, aby nám sdělil, že vlastně nic nepotřebuje, je v manželství spokojený a doma vše klape.

Na druhou stranu pomyslných vah můžeme položit jen pár čísel. Tři čtvrtiny dětí na konci povinné školní docházky dospívají v původní rodině s oběma vlastními rodiči; okolo 80 % lidí na prahu důchodového věku žije stále ve svém prvním manželství (údaje z šetření, která ve spolupráci se Střediskem empirických výzkumů realizovala v letech 1993 až 1996 na reprezentativním vzorku populace Nadace pro rodinu HESTIA). Tato data sama o sobě pochopitelně nevypovídají nic o rodinné atmosféře. Přesto však v citovaných výzkumech převážná většina dotázaných vyjadřovala spokojenost se svou rodinnou situací a považovala ji za jednu z dominantních životních hodnot.

Je tedy krize rodiny pouhým mýtem? Nutno přiznat, že nikoli – minimálně od poloviny minulého století. Pokud ji budeme spojovat především s mírou rozvodovosti, pak za kritické je možno považovat období zhruba posledních čtyřiceti let. Rodina je vystavena řadě zátěží, jejichž vlivy se navzájem sčítají a potencují. V souvislosti s demografickými změnami i s vyšší vzdělanostní úrovní žen (od roku 1970 je u nás více středoškolaček než středoškoláků) se rozpadá tradiční patriarchální model rodiny. Muž přichází o své dříve výsadní postavení, vzdělanější žena se chce pochopitelně uplatnit i ve své profesi. Nejeden muž přestává manželce imponovat, v některých rodinách dochází i ke značným posunům v podílu partnerů na zabezpečování běžného rodinného provozu. Přitom nás však stále ještě ovlivňují tradiční představy o rozdělení mužských a ženských rolí. V souvislosti s extrémně nízkým průměrným věkem vstupu do manželství (zvláště v 70. a 80. letech) docházelo k obtížně slučitelné kumulaci životních startů – pracovních, rodinných i rodičovských. V době, kdy je manželům okolo čtyřicítky, začíná manželství zároveň postrádat jednu ze svých základních funkcí. Děti dospívají, jejich rodiče – statisticky vzato – čeká ještě více než 30 let života. Pro mnohé je pak docela lákavá představa, že by si mohli celý ten cyklus ještě jednou zopakovat. Pochopitelně s jiným partnerem. Aby všem úskalím nebyl konec, máme ještě jeden primát. V inkriminovaném období jsme byli zemí s téměř nejnižším procentem trvale svobodných mužů a žen na světě. Pouze 5,4 % mužů se v té době neoženilo a 3,7 % žen neprovdalo. Masivní formální i neformální tlaky na uzavírání manželství (včetně ekonomických) vedly k tomu, že manželství uzavírali i jedinci, jejichž životní styl byl s takovou formou soužití téměř neslučitelný.

V posledních letech došlo nesporně k některým pozitivním změnám. Výrazně stoupá průměrný věk snoubenců, odpadly formální tlaky na uzavírání manželství, klesá potratovost, zároveň ovšem i počet dětí v rodinách. Na druhou stranu se však objevují některé nové jevy. Rychle přibývá i neformálních vztahů, soužití bez sňatku. Nic proti nim, snad jen to, že jsou labilnější než tradiční formy soužití. Chybí jim totiž takzvaná rozvodová bariéra. Takový vztah se pak může rozpadnout i ze zcela malicherných příčin, ukvapeně a v afektu. Zároveň se značně zredukoval čas, který rodiny tráví pospolu – za posledních dvacet let v průměru téměř o 12 hodin týdně. Nepochybnou zátěž pro rodinu představuje i podnikání na straně jedné a hrozba ztráty zaměstnání či nezaměstnanost na straně druhé. Prohlubují se ekonomické rozdíly nejen mezi rodinami navzájem, ale dokonce i uvnitř jednotlivých rodin (v souvislosti s restitucemi, podnikáním, větší profesní mobilitou). Novým jevem jsou i podstatně častější světonázorové rozpory mezi partnery. Dříve bylo vše nějak jednodušší. Manželé byli buď „pro“ režim, nebo „proti“ režimu, zpravidla oba společně. Nyní mají přece jen širší spektrum možností volby. Některé rodiny se cítí společenskými změnami „oloupeny“, jiné „osvobozeny“, mnohé znejistěny. Jako na každou zátěž pak mohou reagovat buď posílením vzájemnosti, nebo také jejím oslabením.

Přes to všechno je třeba přistupovat k oněm až děsivým údajům o míře rozvodovosti s jistou rezervou. Vyjadřují vždy pouze poměr mezi počtem rozvodů a počtem uzavřených sňatků v kalendářním roce. Klesá-li sňatečnost, což se u nás dnes děje, pak s tím pochopitelně ruku v ruce stoupá index rozvodovosti.

Zároveň však asi není sporu o tom, že česká rodina je v posledních několika desetiletích vystavena značným zátěžím. O tom, jak se s nimi lépe vyrovnávat, je i tato publikace.

Kde všude lze nalézt psychologickou pomoc?

POMOC A KONTROLA

Představte si obecně známou situaci. Na kraji chodníku stojí zdánlivě bezradný slepec s bílou holí. Stačí chvilka a někomu z kolemjdoucích se ho zcela jistě zželí. Popadne jej za paži, a než se milý nevidomý zmůže na slůvko odporu, transportuje ho na protější chodník. Tam jej zaparkuje a s hřejivým pocitem dobře vykonaného skutku pokračuje v cestě. Neuplyne ani minutka, a už je tu další „dobrodinec“. Situace se opakuje, tentokrát opačným směrem. Stačí, aby se vyrojilo několik jedinců nadaných zvláště vyvinutým nutkáním pro „páchání dobra“, a chudák nevidomý putuje sem a tam, tam a zpět. Často navzdory tomu, že původně vůbec přejít nechtěl.

Podobných situací bychom jistě mohli uvést desítky. Všechny mají jednoho společného jmenovatele. V domnění, že poskytujeme pomoc, vnucujeme vlastní představu. Nevyžádaná pomoc se tak snadno mění v manipulaci, v kontrolu. Pravá pomoc respektuje vyslovenou „zakázku“ klienta, zatímco prosazování našeho názoru vychází z našich představ o tom, co je správné, potřebné, užitečné.

Tato knížka je především o pomoci. Pokusíme se popsat její formy i to, kde všude ji můžeme nalézt. Ani ve vztazích s těmi nejbližšími se totiž někdy nevyhneme potřebě vnějšího zásahu. Pak se zpravidla obracíme na instituce, které jsou nadány i rozhodovacími pravomocemi a možnostmi účinných sankcí – na policii, soudy, oddělení sociálně právní ochrany dětí… Týrání a zneužívání dětí, parazitování, domácí násilí, nadměrně zvýšená brachiální agresivita, totální destrukce základních rodinných funkcí…, všude tam může být vnější kontrola na místě. Než se však pro ni rozhodneme, měli bychom pečlivě zvážit, zda jsme už skutečně vyčerpali všechny ostatní možnosti. Vnější kontrola je vždy spojena s rizikem konfrontace a s možností značné eskalace problémů.

FORMY POMOCI

Výchovné poradenství, poskytování informací, „výuka“

Některé problémy mohou vyplývat z prosté neznalosti, z chybějících informací o tom, co je a co není správné, vhodné, užitečné. Včasná a fundovaná rada může být pak skutečně užitečnou pomocí. Kam se obrátit při hledání dalších forem pomoci, jak zvládat hyperaktivní dítě, jaká jsou naše práva a povinnosti, jak řešit vznikající neshody – to jsou jen některé z příkladů výchovného poradenství.

Psychologické poradenství

Oproti výchovnému poradenství, které vychází spíše z určitých obecně platných zásad, je psychologické více „šito na míru“ potřebným. Účinnou intervencí zde může být nejen „rada“, ale i správně položená otázka, někdy už samo rozhodnutí pomoc vyhledat. Poradenství si neklade za cíl člověka změnit, snaží se mu pomoci využít vlastní možnosti. Obrací se spíše na rozumové procesy, zabývá se především přítomností a budoucností. Zpravidla jde o spolupráci poměrně krátkodobou, většinou nepřekračující zhruba deset setkání.

Psychoterapie

Psychoterapie se sice rozvíjela především v oblasti léčby duševních poruch, v současné době se však stále častěji využívá i při řešení životních trápení zdravých lidí. Za cíl si klade také změnu některých charakteristik osobnosti. Častěji pracuje se zážitky z minulosti včetně těch z raného dětství. Jde o proces zpravidla dlouhodobější, čítající často desítky, výjimečně (jako třeba u klasické psychoanalýzy) až stovky terapeutických sezení.

Doprovázení

Někdy však klientova „zakázka“ může zaznít jinak: „Pomozte mi unést mé trápení. Sám dobře vím, že má situace je nyní nezměnitelná, jen potřebuji někoho, s kým bych mohl své trápení sdílet.“

V životě jsou skutečně někdy situace, které nelze objektivně v dané chvíli změnit, jen je strašně těžké je unést. Pokud takové trápení naložíme na své blízké, mohou se pod ním hroutit nejen oni, ale i naše vztahy. Kvalifikované doprovázení sympatizujícím odborníkem může být značnou úlevou.

KDE VŠUDE MOHU POMOC NALÉZT?

Poradny pro rodinu, manželství a mezilidské vztahy

Na mnoha místech jsou jedinou dostupnou psychologickou službou pro dospělé. Spektrum jejich činnosti zahrnuje i pomoc lidem osamělým, rodinám s hendikepovaným členem, rodinám zasaženým nezaměstnaností či některou z forem závislosti. Působí téměř ve všech okresních městech (viz adresář na www.amrp.cz). Jejich zřizovatelem bývají nejčastěji kraje či obce. Poradenské služby jsou dle Zákona č. 108/2006 Sb. o sociálních službách bezplatné, důvěrnost všech sdělených údajů je zaručena, klienti mají možnost vystupovat i anonymně. Vedle psychologů je možno se v nich setkat i se sociálními pracovníky, právníky či lékaři (psychiatr, sexuolog…). Návštěva poradny nevyžaduje žádné doporučení, „rodinné poradny“ tak patří mezi tzv. nízkoprahová zařízení. Za účinnou pomoc je v indikovaných případech možno považovat i klidný průběh rozvodu a funkční porozvodové uspořádání. Představa, že se tyto poradny snaží za každou cenu o záchranu manželství, patří mezi poměrně rozšířené, a přitom značně zavádějící mýty. Kontakt s poradnou může být přínosem i tam, kde druhý partner spolupráci jednoznačně odmítá.

Zhruba 80 % klientů zpětně vnímá poradenskou pomoc jako významný příspěvek pro zvládnutí svého trápení. Více než pětinu manželství, která se na poradnu obrátí až v průběhu rozvodového řízení, se nakonec podaří nejen zachránit, ale i harmonizovat.

Pedagogicko-psychologické poradny

Iniciátorem kontaktu s poradnou bývá nejčastěji škola, někdy rodiče, výjimečně i samotné dítě. Také jejich standardní pomoc je ze zákona bezplatná. Zabývají se nejen výukovými problémy, ale i dětmi s poruchami chování. Pomoc zde častěji spočívá v psychologickém vyšetření dítěte a v poskytnutí návodů, jak snáze překonat nejrůznější vývojová úskalí. Významně mohou přispět i při řešení otázek další profesní orientace, volby vhodného studijního oboru apod. Některé poradny rozšiřují své služby také o práci s celou rodinou; zde se jejich činnost dost blíží tomu, co poskytují poradny pro rodinu, manželství a mezilidské vztahy. V centru pozornosti však většinou zůstává dítě.

Psychologická pomoc ve zdravotnictví

Poskytují ji psychologové a lékaři, a to nejen na psychiatrických odděleních. K významnému rozšíření dochází i v kdysi tradičních „medicínských“ oborech, jakými jsou interna, onkologie, dermatologie či pediatrie. Ve zdravotnických zařízeních jsou tyto služby poskytovány zdarma v rámci zdravotního pojištění. Smlouvu se zdravotní pojišťovnou může mít i privátní klinický psycholog.

Soukromá psychologická praxe

Psychologickou pomoc lze poskytovat i soukromě, na základě živnostenského oprávnění. Psychologické poradenství a diagnostika patří mezi tzv. vázané živnosti. Nezbytným předpokladem je tedy absolvování příslušného vysokoškolského vzdělání. To však zpravidla dává pouze obecný základ; na něj by měla navazovat další specializovaná odborná příprava. Psycholog nabízející v podstatě vše, od posuzování školní zralosti a způsobilosti vlastnit střelnou zbraň přes léčbu drogových závislostí a výběr pracovníků pro náročné profese až po individuální psychoterapii, manželské poradenství a léčbu sexuálních poruch, je buď geniální, nebo tak trochu šarlatán. Pro úplnost je třeba dodat, že výskyt géniů mezi psychology nijak výrazně nepřekračuje běžný průměr.

Centra mediace

Cílem mediace bývá snaha zprostředkovat dvěma či více stranám efektivní dohodu. Své místo nalezla pochopitelně i při řešení vztahových rodinných problémů. V současné době u nás působí několik mediačních center pod různými názvy. Klíčovým slovem v jejich názvu bývá právě „mediace“. Klient by se měl ve svém vlastním zájmu snažit získat informace o odborné průpravě mediátora. Řada z nich absolvovala velice náročný výcvik, někteří se však jen vezou na jisté módní vlně. Své služby poskytují zpravidla na komerčním základě. Více informací lze nalézt na webových stránkách Asociace mediátorů ČR (www.amcr.cz). Dle všeho již i u nás finišují práce na přípravě samostatného Zákona o mediaci v netrestních věcech, kde by měla své důstojné místo nalézt i mediace rodinná. Pozitivní zkušenosti s takovým zákonem má již řada zemí, např. také Slovensko.

Občanské poradny

Jedna z nejnovějších institucionalizovaných forem pomoci. Občanské poradny se zaměřují především na poskytování základních informací o tom, kde je možno získat specializovanou odbornou pomoc, kam se obracet se žádostmi o sociální dávky, jak účinně využívat služeb orgánů státní správy a samosprávy, kde lze nalézt pomoc při řešení celé řady specifických problémů.

Intervenční centra pro osoby ohrožené domácím násilím

V souvislosti s novou legislativní úpravou problematiky domácího násilí jsou v současné době zřizována intervenční centra, jejichž úkolem je pomoc především osobám násilím ohroženým. Zároveň je zde však alespoň výhledově záměr pracovat i s osobami násilnými, zatím většinou ve spolupráci s poradnami pro rodinu, manželství a mezilidské vztahy. Adresář intervenčních center lze nalézt např. na webových stránkách Bílého kruhu bezpečí (www.bkb.cz).

Rady do nepohody, aneb Když vás doma něco trápí

POCITY OSAMĚNÍ

Máte potíže s hledáním partnera, těžko se seznamujete?

Delší dobu se cítíte osaměle, každý okolo vás někoho má, jen vy ne a ne si nalézt partnera?

Téměř až do maturity jsem měla pocit, že mi v životě vlastně nic neschází. Doma byla pohoda, nepamatuji, že by se naši někdy pohádali. Nikdy mě nedrželi nějak zkrátka, také neměli proč. Někomu by možná náš život připadal poněkud stereotypní, já však považuji své dětství a počátek dospívání za něco, co bych časem ráda dopřála i svým dětem. Pokud budu mít ale komu. Naše rodina držela vždy hodně pospolu. Těšívala jsem se na večerní popovídání i na ty víkendy na chatě. Měla jsem tam spoustu přátel. Kdybych se někdy přece jen mohla cítit osaměle, vždycky tu ještě byli rodiče a moje sestra – dvojče. Škola mi šla celkem snadno, alespoň mi tak zbýval čas na koníčky. Četba, klavír, v zimě hory, po zbytek roku zahrádka… Kolem maturity se najednou začalo vše nějak strašně rychle měnit. Pořád jsem byla ještě ta „bezva holka do party“, jen té party se nějak nedostávalo. Kamarádi se rozprchli po světě, spolužačky postupně povdávaly a mně zůstávaly snad pouze ty knížky, klavír a zahrádka. Ani na hory už se mi samotné nějak nechtělo. Před rokem se vdala i moje sestra. Tam někde nastal asi definitivní zlom. Osm hodin denně v práci (hospodářka školní jídelny – jak vznešené povolání pro ekonomku!), pak většinou sama doma. Sestra se odstěhovala za manželem, rodiče jsou již v důchodu, v dubnu se přesunou na chatu a vracejí se až s prvním sněhem. Dříve jsem za nimi jezdila poměrně často, teď už mne nebaví ani to. Na co také? Poslouchat řeči sousedů, kdy že už se konečně provdám, to mohu přece klidně i v Praze. Prý jsem nějaká divná, snad mi žádnej mužskej není dost dobrej. Kdyby jen věděli, jak málo by mi stačilo! Kde ho mám ale hledat? Po vinárnách či diskotékách, nebo v práci? Už se vidím – jediný muž je tam školník. Čiperný důchodce, přesluhuje snad už od Marie Terezie. Když přece jen tu a tam nějakého zajímavého muže náhodou potkám, chovám se jak husa pitomá. Koktám, určitě jsem rudá až za ušima. Párkrát jsem zkusila odpovědět i na inzerát. A výsledek? Jedním slovem fiasko. Buď je to na první pohled podivín, nebo přijde opět to moje koktání, nevím, kam s rukama, o čem mluvit, jak se chovat. Teď už raději nezkouším ani to. Vysedávám u klavíru, někdy je mi tak smutno, že bych bez problémů probrečela celý večer. Uléhám sama, vstávám sama, jsem sama. Opuštěný pes se nemůže cítit osamělejší než já.

Blanka, 25 let, Praha

S pocity osamění se alespoň tu a tam potýká téměř každý. Někdy odezní velice rychle, jindy nás mohou nepěkně potrápit. Podobně osaměle se můžeme cítit dokonce i ve vztahu, v manželství, vedle partnera… Přesto však jde o trochu jiný typ trápení. Ještě se k němu časem v našem povídání dostaneme. Pocit samoty spojený s nesnázemi při navazování vztahů je přece jen o něčem jiném. Pokud potkal zrovna vás, přestaňte se snažit o rychlou změnu. Zatím se alespoň neuzavírejte doma. Můžete-li, udržujte vztahy s přáteli, nebojte se, že jim budete „na obtíž“. Pohybujte se víc mezi lidmi, na pustém ostrově partnera naleznete opravdu jen velice obtížně. Ani vaší kuchyní jen tak náhodou se zřejmě špacírovat nebude. Zároveň zvažte své nároky. Budou-li příliš vysoké, těžko jim někdo dostojí. Pokud však slevíte až příliš, seznámíte se sice snáze, ale je otázka, jak dlouho vás bude takový vztah uspokojovat. Řada poradenských klientů, jejichž vztah vznikal jako náplast na pocit samoty, by mohla vyprávět!

Chcete návod, jak se seznámit, jak dokázat „toho druhého“ zaujmout a upoutat? Kdybychom znali nějaký univerzálně platný, ponechali bychom si jej raději pro sebe a založili si na něm dobře prosperující živnost. S rezervou přijměte tedy několik námětů bez záruky.

Jste-li žena, pak vězte, že téměř každý muž je živočich v podstatě značně plachý. Přímý útok jej může spíše vystrašit. Málokterý tvor je však zároveň tak ješitný. Pokud dokážete právě na tuto strunu dovedně zahrát, je pravděpodobnost úspěchu poměrně značná. Můžete na něj chvilku jen tak obdivně zírat. Bystřejší z mužů (a jsou prý i tací) časem pochopí, že vás něčím zaujal. Můžete jej také požádat o pomoc s něčím, s čím si vy sama údajně nevíte rady. Který muž by druhého rád nepoučil? Zvláště je-li tím druhým žena. Jen pozor! Je třeba zvolit něco, s čím je schopen pohnout, jinak si bude připadat jak trouba. Dávejte mu najevo uznání, obdiv. Máte-li pocit, že jej není zač obdivovat, pečlivě zapátrejte. To by v tom byl čert, abyste na něco nepřišla! Třeba alespoň na to, že tak krásně pravidelně dýchá. Můžete také předstírat blíže nedefinované ohrožení a uchýlit se pod jeho ochranná křídla. Pak se i ten nejslabší mužíček cítí najednou jako chlap s velkým CH. Pro mnohého muže je obdiv cosi jako droga. Pokud zjistí, že mu ji jste ochotna poskytovat, sám se už vynasnaží, abyste měla příležitost. Bude mu dobře ve vaší blízkosti, mnohý se dokonce i rozhoupe k tomu, aby ji sám vyhledával; ti pohodlnější ji alespoň neodmítnou. Když však objekt vašeho snažení „nezabere“, je lépe hledat raději jinde. Razantnějším přístupem byste jej pravděpodobně pouze vyplašila. Přátelská herda do zad, doprovázená vámi pronesenou oznamovací větou, že spolu teď budete chodit a časem se vezmete, zapůsobí v žádoucím směru opravdu jen málokdy. Muž je tvor sice docela úspěšně domestikovaný a při vlídném zacházení, dobrém krmení a v útulném příbytku se dá celkem snadno ochočit, násilím s ním však zpravidla moc nepořídíte.

I muži však mohou mít při seznamování problémy. Pokud se to týká právě vás, pokuste se vyjít z toho, že žena potřebuje především vnímat váš zájem. Zájem o to, co říká, co prožívá, jak se cítí. Její pocity je třeba brát vážně, nezlehčovat je. Úspěšnější v seznamování bývají muži nadaní uměním naslouchat než ti, co pouze melou a melou. Trocha galantní dvornosti také neuškodí. Přidržíte-li ženě dveře, nabídnete-li jí pomoc ve chvíli, kdy sama vláčí těžký náklad, pak (alespoň v našich podmínkách) stále ještě neriskujete osočení ze sexuálního harašení. Jistě nic nezkazíte, pokud si alespoň v přestupných letech vzpomenete na její svátek, narozeniny, sv. Valentýna apod. Ani květinou ji neurazíte, věnec se stuhou však asi nebude to pravé ořechové.

Obtíže v seznamování mohou být dány faktory objektivními, či subjektivními. Převažují-li první z nich, výrazně omezující šanci na seznámení v běžném životě, pak je na místě uvažovat i o tzv. náhradních formách (inzerce, agentury, internet, seznamovací dovolené, taneční, výlety). Objektivní potíže vznikají všude tam, kde v našem okolí vhodní partneři prostě nejsou. V takové situaci se může ocitnout rozvedená žena s malými dětmi stejně dobře jako např. svobodná pětatřicetiletá vysokoškolačka kdesi na malém městě. Mohou sem patřit také ti, kdo trpí nějakou závažnější smyslovou či tělesnou vadou. Podobné formy seznamování však raději považujte pouze za jakousi nezávaznou hru. Nabídnou první kontakt, ale nezaručí úspěch hned napoprvé. Neberte vždy vše až tak smrtelně vážně, raději pokoušejte osud opakovaně. Několik prvních nezdarů si prožije téměř každý, s počtem pokusů přece jen roste šance na úspěch. Zároveň však raději nic nepředstírejte. Jinak se vám může stát něco podobného jako dvojici, která více než deset let pravidelně trpívala na koncertech vážné hudby. Na počátku byla bezděčná zlomyslnost někdejšího ROH. Náš nebohý hrdina obdržel tehdy za odměnu dva lístky na Pražské jaro. Shodou okolností zrovna v době, kdy vrcholila jeho inzertně seznamovací kampaň. Pozval tedy jednu z adeptek seznámení na úvodní koncert. Oba (jak se později ukázalo), totální hudební hlušci, rukou společnou a nedílnou předstírali téměř svaté nadšení. Pravda, tu a tam vyděsili dirigenta svým potleskem v dramatické pauze symfonické básně, jinak však žili léta v přesvědčení, že ten druhý je pravý hudební fajnšmekr. Oběma by ten blud vydržel snad dodnes, nebýt jedné hádky, kdy se náš smutný hrdina zmohl na výrok: „A na ty tvý koncerty už taky chodit nebudu.“ „Jaký mý koncerty, to já tam trpím kvůli tobě!“ odpověděla jeho drahá polovička rázně. Společná úleva nad poznáním, že již opravdu nebudou muset předstírat nadšení v koncertních sálech, vedla tentokrát k neuvěřitelně rychlému usmíření.

Převažují-li spíše subjektivní faktory, pak ani náhradní formy seznamování nepomohou. Někomu chybějí příslušné dovednosti, jiný má přílišné zábrany se o seznámení alespoň pokusit. Bez pochopení jejich kořenů a bez osvojení vhodných dovedností bude asi každý pokus odsouzen předem k nezdaru. Pak pomůže spíše kontakt s psychologem, nejlépe v rodinné poradně.

Zapamatujte si:

•Nesnažte se o rychlou změnu za každou cenu.

•Udržujte kontakty s přáteli, pohybujte se více mezi lidmi.

•Zvažte své nároky.

Opustil vás partner, vztahy se vám opakovaně rozpadají?

Rozešel se s vámi parter, kterého jste měli hodně rádi? Těžko se s tím vyrovnáváte?

Eva byla první dívkou, s kterou jsem opravdu chodil. Těch pár pubertálních známostí před ní se v podstatě nedá počítat. Potkali jsme se vlastně náhodou. Za všechno mohly svým způsobem osudové poslední prázdniny před nástupem na vysokou. Měl jsem domluvenu brigádu, na poslední chvíli z ní nějak sešlo, a tak jsem se nakonec ocitl jako vedoucí na dětském táboře. Eva tam působila jako praktikantka. Bylo jí krásných sedmnáct a měla před sebou ještě dva roky střední zdravotnické školy. Prožili jsme je spolu, vídali jsme se téměř denně, plánovali společný život. Pak se najednou všechno sesypalo jak domeček z karet. Po maturitě nastoupila do nemocnice, byla tam o víkendech, ve dne i v noci. Moc se mi to nelíbilo, co jsem měl ale dělat? Když se mi pak začaly donášet informace o jejím poměru s nějakým lékařem, bylo už pozdě. S rozchodem přišla sama. Prý ji stále hlídám, už si nemáme co říct, ona si chce ještě v životě něco užít a já bych jen snášel stébla na stavbu hnízda. Je to už téměř rok, dodnes nechápu, co se tehdy vlastně stalo. Stále ji před sebou vidím, na škole jsem sotva prolezl do dalšího ročníku. Po večerech vysedávám doma u telefonu a čekám, jestli se přece jen neozve. Dvakrát jsem se pokusil nalézt náhradu; v obou případech to bylo pěkné fiasko. Ty holky za nic nemohly, možná byly docela fajn, to já jsem se nedokázal odpoutat od vzpomínek na Evu. Poraďte mi, jak se jich mám zbavit, už opravdu nevím, jak dál…

Luděk, 23 let, Brno

Rozchod s partnerem bolí vždycky. Často dokonce i toho, kdo se sám rozejít chtěl. Truchlení je reakcí přiměřenou a do jisté míry i zdravou. Pro skutečné vyrovnání se s ukončením vztahu je někdy třeba pokusit se porozumět skutečným příčinám rozchodu – jejich poznání může být prevencí budoucích zklamání. Neřiďte se pouze tím, jak váš rozchod zdůvodnil ten druhý. Mnohdy jde pouze o jakési „pseudodůvody“ a sám si ani nemusí být těch pravých vědom. Za vše může třeba jen postupné vyzrávání představ, únava ze vztahu nebo citová nestálost.

Pokud však máte pocit, že důvodem rozchodů bývá něco, co byste nejen mohli, ale také měli na sobě změnit, pak raději hledejte cestu, jak potřebných změn dosáhnout. Nenaléhejte na pokračování vztahu, nepokořujte se, neslibujte víc, než skutečně chcete a jste s to nabídnout. Postoj „mnohem raději bych byl s tebou, dokážu si však představit život i bez tebe“ je přiměřený a důstojný. Váš případný „únik“ může dokonce někdy ještě znovu nabudit partnerův zájem. V žádném případě se však nesnažte za každou cenu ihned „zaplnit prázdné místo“. Nejste-li s rozchodem dostatečně vyrovnáni, bude tím každý další partnerský výběr poznamenán. Zvláště nešťastné jsou pokusy „ukázat“ tomu zrádci, jak rychle si dokážeme nalézt náhradu. Jen ať kouká! Pokud se nám to podaří, pak může skutečně předchozí partner sice chvíli koukat, brzy však budeme možná my sami zírat, „co se to vedle nás vylíhlo“.

Na čas se raději vraťte ke svým zájmům a přátelům. Nesnažte se skrývat svůj smutek. Opravdoví přátelé jej pochopí, mohou vám pomoci „přijít na jiné myšlenky“. Teprve až budete s to vzpomínat na předchozí vztah bez intenzivní bolesti, až přestanete každého nového partnera poměřovat s předchozím, teprve pak jste ve fázi, kdy lze uvažovat o nové známosti. Smutek není projevem slabosti, ale schopnosti vztah skutečně prožít. Jeho trvání je vysoce individuální. Záleží nejen na intenzitě a hloubce vztahu, ale i na jeho délce, vašem věku, osobnostních rysech. Truchlení v rozpětí jednoho až dvou měsíců je zcela běžné, rozchod může zabolet i po jednom až dvou letech.

Trvá-li truchlení příliš dlouho, nebo pokud je příliš intenzivní, brání-li vám v běžném „fungování“, trápí-li vás pocity viny, připravil-li vás rozchod o poslední zbytky sebevědomí, pak raději vyhledejte odbornou pomoc. Psychoterapie vám umožní nalézt ztracenou sebedůvěru, pochopit vlastní hodnotu, někdy i vlastní podíl na opakovaných rozchodech. Tuto pomoc vám mohou nabídnout rodinné poradny, psychologové ve zdravotnictví nebo kvalifikovaný psycholog se živnostenským oprávněním pro poskytování psychologického poradenství. Podobné služby poskytují i některé církevní poradny. Nadměrné truchlení je někdy vhodné na čas zmírnit i vhodnou medikací – ale pozor, pouze pod lékařským dohledem.

Zapamatujte si:

•Truchlení je přirozenou reakcí na rozchod.

•Únik může nabudit touhu, naléhání ji dusí.

•Nespěchejte do nového vztahu, raději se na čas vraťte ke svým zájmům, přátelům.

INDIVIDUÁLNÍ PSYCHICKÉ OBTÍŽE

Je vám těžko a sami nevíte proč?

Špatně spíte, nechutná vám jíst, obtížně se koncentrujete? Býváte zdánlivě bez příčiny apatičtí, smutní, podráždění? Máte občas pocit, že už vše nemůžete unést? Obáváte se o své duševní zdraví?

Vlasta, 43 let, Kolín

Máte-li pocit, že nic nestíháte, pak si alespoň na čas vytvořte pevný „rozvrh hodin a činností“. Vždy alespoň na týden dopředu včetně prostoru pro „radosti“ (kino, divadlo, výstava, pohyb…). Pokuste se tento rozvrh také dodržet – do jisté míry i bez ohledu na to, zda se vám právě chce, či nechce. Práce nemá nožičky, ani ta zdánlivě neodkladná vám neuteče. Podělte se o své starosti s přáteli, známými, nebojte se, že budete obtěžovat. Třeba jim to budete někdy moci oplatit. Jen ten, kdo o vašem trápení ví, vám může pomoci.

Zapamatujte si:

•Některé rozlady nemusí mít žádnou vnější příčinu.

•Dopřávejte si alespoň drobné denní radosti.

•Sledujte, kdy se cítíte alespoň o něco lépe.

•V sexu je dovoleno vše, co vyhovuje oběma partnerům.

•Máte-li pochyby o své orientaci, vyhledejte sexuologa.

•Homosexuální experimentování může být i pouhou vývojovou fází.

•Práce nemá nožičky, neuteče vám.

•Nebojte se radikální změny.

•Naučte se relaxovat.

•Zamilovanost nasazuje až příliš růžové brýle, jen rozum sám však také není ten nejlepší rádce.

•Manželská spokojenost je dána mírou naplnění našich očekávání.

•Pokuste se poznat včas, co od manželství očekává váš partner.

Slávek, Kadaň

•Temperament je charakteristika vrozená a do značné míry neměnná.

•V době známosti nás oslovují spíše extrémy, pro trvalé soužití je lepší spíše „šedý průměr“.

•Každá vlastnost má mít své rozumné meze, čeho je moc, toho je příliš.

•Partneři by měli být natolik odlišní, aby se mohli milovat, zároveň však natolik podobní, aby si mohli rozumět.

•Prostředí původních rodin nás ovlivňuje často silněji, než si jsme vůbec ochotni připustit.

•Čím odlišnější bylo prostředí, ve kterém náš partner vyrůstal, tím obtížnější bude vzájemná adaptace.

•Přílišný věkový rozdíl může soužití komplikovat.

•Muž se hůře vyrovnává s tím, má-li partnerka vyšší vzdělání.

•Také výraznější světonázorové rozdíly k rodinné harmonii příliš nepřispívají.

•Společné soužití vyžaduje jasně definovaná pravidla.

•O něco snazší bývá soužití s rodiči ženy.

•Koalice s manželským partnerem má přednost před koalicí s rodiči.

•Žádný „papír“ není sám o sobě zárukou šťastného manželství.

•Svatební rituály mají svůj význam.

•Přiměřeně vysoká „rozvodová bariéra“ může působit jako určitý stabilizační prvek.

•Deset až patnáct procent lidí má některé vlastnosti s trvalým soužitím neslučitelné.

•Alkoholika nevyléčí sebevětší láska ani sebeteplejší večeře.

•U některých poruch je jediná alternativa – léčba nebo rozchod.

•Rozchody „do ztracena“ patří k těm nejnešťastnějším.

•Nehledejme „pseudodůvody“, můžeme jimi druhého zbytečně ranit.

•Nenechme se ovlivnit katastrofickými hrozbami.

•Hádka může pročistit atmosféru.

•Konstruktivní hádka má však svá pravidla.

•Podstatná je volba času a prostředí, jakož i schopnost přiznat svůj díl viny a nalézt na tom druhém také něco dobrého.

•Komunikačně kritickým obdobím bývá mateřská dovolená, odchod dětí z domova a odchod do důchodu.

•Umělá témata buď neudrží konverzaci, nebo vedou k hádce.

•Pomocí může být přiměřená otevřenost soužití, aktivní zájmy, kontakty s přáteli.

•Není agrese jako agrese, někdy je třeba léčit agresora, jindy vztah, často především chránit oběť.

•Nebojte se vyhledat pomoc včas, „nepotrestané“ agrese se zpravidla stupňují.

•Existuje také cosi jako životní scénář „oběti“.

•Většina problémů má kořeny v narušených vztazích.

•Každé naléhání vyvolá časem nechuť, později i odpor.

•I o sexu je třeba umět otevřeně a citlivě komunikovat.

•Pro výchovu není podstatná ani tak shoda výchovných přístupů, jako spíše respekt k rozhodnutím toho druhého.

•„Zlobení“ dětí může být voláním po chybějícím zájmu okolí.

•„Neposlušné“ dítě nemusí být jen plodem partnerovy špatné výchovy či jeho genů.

•Neexistuje univerzálně platný model zacházení s penězi.

•S provozním kapitálem by měl hospodařit ten, kdo převážně zajišťuje běžný provoz rodiny.

•Každý má však právo na přiměřené kapesné.

•Provozní povinnosti nelze rozdělit „spravedlivě“. Neshody zde bývají často dokladem hlubšího narušení vztahu.

•Pro rodiny objektivně přetížené může být řešením výpomoc nějaké třetí osoby (hospodyně, uklízečky, paní do domácnosti).

•Trpíte-li v manželství „ponorkovou nemocí“, stáváte-li se na některé partnerovy projevy značně alergičtí, je nejvyšší čas soužití více otevřít.

•V zásadě existují tři základní formy trávení volného času; jejich vzájemné proporce se v průběhu manželství zpravidla mění.

•Dopřejte tomu druhému, aby vás alespoň někdy mohl postrádat.

•Závislost může být výrazem nespokojenosti v některé z oblastí života; úspěšná léčba často předpokládá součinnost těch nejbližších.

•Závislost se stává závislostí, když nám přináší potíže v některé z významných sfér života (rodinné, pracovní, zdravotní), a přesto ji nedokážeme svými silami zvládnout.

•V krajním případě se nebojte použít „ultimátum s perspektivou“.

•Nepátrejte! Čím více toho o partnerově nevěře víte, tím hůře se s ní budete později vyrovnávat.

•Máte-li podezření na nevěru, víte-li o ní, pak nepomohou ani výčitky, ani slzy; raději se pokuste soužití i pro sebe více otevřít, dopřejte si drobné radosti, pokuste se zabránit rozvratu základních funkcí rodiny.

•V krajním případě zvažte možnost strukturované separace, jakéhosi „rozvodu na zkoušku“.

•Nikdy si nemůžete být zcela jisti, že „máte vše pod kontrolou“.

•Rozhodování mezi mimomanželským a manželským partnerem nemá bezbolestné řešení, rozchod s tím prvním bolí zpravidla více, s tím druhým déle.

•Odchod od rodiny není nejlepším vkladem do nového vztahu.

•Žárlivost bývá mylně považována za doklad lásky; někdy může být dokonce projevem počínajícího duševního onemocnění.

•Žárlivce neuchlácholíte, nepřistupujte na žádná nepřiměřená omezení.

•Žárlivost je léčitelná choroba vztahu; vyhledejte odbornou pomoc, trestejte projevy žárlivosti, odměňujte situace, které partner zvládne bez žárliveckých výstupů.

•Čím více pomoci ze strany rodičů využíváme, tím silnější bude jejich pocit, že mohou náš život nadále ovlivňovat.

•Nenapadejte partnera, že je příliš závislý na rodičích, že přebírá jejich názory; řešte raději konkrétní neshody než jejich domnělé zdroje.

•Stačí, budete-li s tchány udržovat korektní vztahy; nebraňte však partnerovi v běžných kontaktech s jeho rodiči, dětem s prarodiči.

•Na prakticky každý partnerův návyk či zlozvyk si časem můžeme vypěstovat alergii.

•Pokud vám na tom druhém něco vadí, sdělte mu to raději dříve než později, s citem, ale zřetelně.

•Pokuste se přistihnout partnera při tom, když dělá něco dobře; cesta ke změně vede spíše přes odměňování žádoucích projevů než přes trestání těch nežádoucích.

•Za svou spokojenost či nespokojenost si můžeme většinou především sami; „každý svého štěstí strůjcem“.

•Ani to nejlepší manželství není ještě zárukou trvalé životní spokojenosti; je dobré čerpat ji i z jiných zdrojů (profese, vztahy s přáteli, zájmy, koníčky).

•V případě přetrvávajících pocitů nespokojenosti nehledejte chybu jen na partnerovi.

•Manželství není holubník, nemělo by však být ani klecí.

•Příliš nízká rozvodová bariéra vede k riziku ukvapených rozchodů, příliš vysoká k možné traumatizaci všech.

•Partnera nemůžeme k setrvání v manželství nutit, můžeme se však pokusit jej pro ně získat.

•Hrozba rozvodem bývá často posledním voláním o pomoc; uchylovat bychom se k ní však měli opravdu jen v krajním případě.

•Rozvodem zpravidla problémy nekončí, mnohé nové teprve začínají; na samotném průběhu rozvodu závisí, jak je pak budeme s to řešit.

•Rozvodem končí manželství, ne však rodičovství.

•Vyrovnávání se s rozvodem probíhá v zákonitých fázích; může trvat i několik let.

•Není nic horšího než soužití s někým, kdo s námi zůstává jen ze strachu či z lítosti.

•K rozvodu můžeme přistupovat buď s konfrontační, nebo kooperativní strategií; ta první jen dále prohlubuje nepřátelství a komplikuje řešení porozvodové situace.

•I po rozvodu je v zájmu dětí, aby si mohly udržet kontakty s oběma rodiči; každé popuzování se může časem obrátit proti vám.

•Alespoň v počátečních fázích je vhodná pravidelnost kontaktů rozvedeného rodiče a dětí.

•Majetkoprávní spory bývají zdlouhavé a nákladné.

•Rozvod a budování nového vztahu by neměly probíhat zároveň.

•Děti je třeba na nového partnera navykat pomalu a postupně.

•Když má nový partner rád vás, ještě z toho nutně nevyplývá, že bude mít rád i vaše děti.