S vděčností jsem zavázán všem lidem, kteří mě inspirovali, i okolnostem, které mně umožnily napsat tuto knihu.

Předmluva

Chtít popsat složitější jev v humanitní či sociální vědě znamená, že se nevyhneme jeho implicitním interpretacím. Co je pravdivé sdělení? A co je – oproti tomu – lživé? Na to může mít každý z nás trochu jiný názor. Už to, že pravdu oddělujeme od lži, je způsob, jakým rozumíme okolnímu i niternému světu. Sartre vzpomíná ve Slovech na to, co mu vštěpoval v dětství jeden starý příbuzný: „Pravda a báj jedno jsou.“ My se pro popis pravdomluvnosti, a naopak oklamávání druhých v lidské komunikaci dohodněme, že „jedno“ nejsou.

Je třeba předeslat, že jsem téma této knihy oprostil od řady souvislostí. Proto je pravděpodobné, že někdo jiný by uvedením odlišných kontextů zkonstruoval trochu jiný (nebo také dost jiný) text. Nezbývá nám než se s touto povahou bádání v sociálních a psychologických vědách smířit. Pro čtenáře to koneckonců může být povzbudivé: nad psychologickým textem si na řadě míst může vždy říci, že by téma uchopil jinak, nebo že v popsaném vidí ještě další, jiné souvislosti.

Abychom určitý sociální jev popsali, rozebrali a dospěli k zobecněným formulacím, musíme použít řady předem připravených „nástrojů“. Kromě představ, pojmových schémat, denotátů a konotátů (uchovávaných dat) jde o procedury třídění, analýzy a syntézy, algoritmy indukce a dedukce atd. Vycházíme rovněž z jistého světonázoru, zacházíme s komplexními reprezentacemi reality a s kulturně determinovanými konotacemi užívaných slov.

Tímto, snad trochu složitým úvodem nemá být řečeno, že zkoumaný jev fakticky neexistuje nebo že je zkonstruován (stvořen) pouze v badatelově mysli. Tak tomu (a v našem případě rozhodně!) není. Sociální fenomén většinou zároveň je evidentním faktem, který se prokazatelně vyskytuje v reálném světě a jeho výskyt bývá druhými lidmi ověřitelný.

V případě klamání a lhaní není pochyb o tom, že se reálně vyskytují. Možná si většina z nás dokonce přizná, že patří do repertoáru jeho vlastního chování.

Přesto chci zdůraznit, že analýza sociálního jevu, jakým je lhaní (nebo také jevu psychického, lže-li člověk sám sobě), je abstrakcí na základě hodnocení, porovnávání a interpretování a představuje subjektivní výklad části reality. Samo vynětí z kontextu a označení části chování či prezentování za lživé nebo klamavé je interpretací. To, co jeden člověk označí za jev P, někdo jiný může označit za jev L a prohlásit, že platí: P není L. Jinými slovy: Při analýze a při objasňování psychické, vztahové a sociální reality se jen vzácně shodneme s jiným interpretem.

Výsledkem analýzy psychické a sociální reality by nikdy neměla být dogmatická, jednostranná, natož svévolně zkreslující tvrzení o povaze psychiky a sociálna. Výsledkem by vždy měla být tvrzení, jež zůstávají otevřená diskusi. To, co platí o sociálním a psychickém projevu – totiž, že se na něj kdokoli může podívat z řady odlišných úhlů pohledu –, platí dvojnásob o jevu interpretovaném. Předpokládám, že s výklady v této knize budou někteří čtenáři souhlasit, jiní mi budou oponovat. Mohu jen doufat, že alespoň některé pasáže vyvolají odbornou diskusi a napomohou formulovat dalším kolegům jejich hypotézy, texty a závěry.

Zkonstruovanost psychických a sociálních jevů si lze uvědomit nad výkladovými pojmy, kterých se používá k označování a ke konstatování. Klasickým příkladem jsou klinické diagnózy v psychologii a psychiatrii. Obsah pojmu je podřízen účelu popisu, ale i účelu výkladu. Označení často implicitně nabízí vysvětlení (pojímané někdy i jako implicitní hodnocení). Stačí se zamyslet nad termíny jako porucha, hraniční, nezralý, deficitní.

Protože slova mají (přesněji: mohou mít) vysvětlující a hodnotící dopad, je velmi důležitá jejich volba. Mezi konotacemi odborného termínu jsou důležité konotace jak na individuální rovině, tak trs sociálních reprezentací spojovaných se slovem v širším lidském společenství; jiný význam připisují některým slovům příslušníci odborné komunity, jiný laici apod.

V humanitní a sociální oblasti nejde postupovat nestranně, sémanticky neutrálně, neaxiologicky. Jednoduše řečeno, není možné pouze popisovat. Konstatování bývají vnímána zároveň jako tvrzení o pravdivosti, výskytu, existenci, hodnotnosti či významnosti. Není možné pouze denotovat sociální, psychickou realitu. Lhaní nelze pouze popsat. Protože k popisu a analýze nepoužíváme číslic či symbolů (ikon, indexů…), jako se to děje v matematice nebo chemii, nelze zamezit jiným a nepředvídatelným konotacím, které běžně dotvářejí významy slov v mysli recipientově. Musíme tedy počítat s tím, že cosi jako klam – klamný dojem, klamné představy – můžeme vytvořit i slovními nástroji analýzy, která rozebírá klamání. V rámci sociálních věd lze vytvářet a udržovat mnohá falešná zdání generalizacemi, oběhem nepodložených hypotéz (srov. podkap. Příklad šíření jedné nepravdivosti v psychologii) nebo třeba subtilním ideologizováním problému.

Analyzovat pravdomluvnost a lhaní předpokládá, že tyto (pro)jevy dokážeme odlišit od jejich opaků, tedy od ne-pravdomluvnosti a od ne-lhaní. Jak se ukázalo při psaní této knihy, naplnit první předpoklad nebylo ničím samozřejmým. Pojem lži se proto nejprve stal problémem sám o sobě.

Mnozí z nás jsme si více či méně jisti, že přece poznáme, kdy nám druzí lžou, a kdy nám naopak říkají pravdu, že víme, co je a co není lež, že víme, kdy sami lžeme a kdy nikoli. Vyjděme však pro začátek z pochybnosti, zda někdy nejde o jistotu vystavěnou spíše na namlouvání si, na přesvědčení či víře, na důvěře a na spoléhání se na pravdomluvnost. Svých přesvědčení se přidržujeme ve chvílích znejistění. Přesvědčení si vytváříme a upevňujeme koneckonců proto, aby se nám díky nim a skrze ně snáze a přehledněji jednalo. Často však není po dlouhou dobu vůbec potvrzeno, že to, o čem jsme přesvědčeni, je pravda.

Prvním úkolem proto bylo zpochybnit samozřejmost pojmů pravda a lež.

Teprve po splnění tohoto úkolu se čtenář může zamýšlet nad používáním pravdivých, resp. nepravdivých informací a nad uplatňováním lhaní a klamání v sociálně, psychologicky či komunikačně víceméně běžných situacích. V samostatných kapitolách a podkapitolách mu kniha nabídne psychologický rozbor přetvářky, exkurz do zkreslování pravdivosti při prodeji, v publicistice a vědě, zastavení nad nepravdivými daty v našich mentálních mapách a paměti a naznačení toho, že vlastně nemusí být vůbec snadné sdělit informaci pravdivou.

Není to jistě veškerá problematika, která by mohla či měla být zahrnuta do psychologické knihy o pravdomluvnosti a klamání. Při výběru témat a znázornění jsem dal přednost těm příkladům a problémům, které úzce souvisejí s lidskou komunikací, s informováním druhých a se zprostředkováním pravdy. Ukázky se vážou ke dvěma protikladným komunikačním záměrům, nejčastěji spojeným se sdělováním pravdivého a nepravdivého:

Záměr zformulovat pravdivé. Snaha vyjádřit to či ono co nejpřesněji – co nejvýstižněji popsat to, co vím. Snaha eliminovat nesprávné pochopení (vyloučit ho, nepřipustit v tom, jak adresát porozumí našemu výkladu apod.). Za příklad byla zvolena verbalizace znalosti, tedy převedení do slov něčeho, o čem má popisující člověk sám pravdivou evidenci (ví, že opravdu ví). Na velmi podstatné problémy spojené s uskutečňováním této intence upozorňuje i kapitola 5 – o nepravdivých datech, jež máme uložena (zkresleně) v paměti a při komunikaci můžeme mít právě takováto data (tedy nepravdivá) „na mysli“, jakkoli jsme přesvědčeni o tom, že informujeme druhé pravdivě.

Opačný záměr pravdivé skrýt, a tedy oklamat. Věrohodně vyjádřit nepravdivé tak, aby adresát uvěřil tomu, že dostává pravdivé informace. Čtenář v knize najde analýzu několika příkladů přetvářky v neverbální komunikaci a reklamního (marketingového) přesvědčování. Různost situací naznačuje šíři výskytu oklamávání.

Tyto záměry někdy dalekosáhle ovlivňují chování i prožívání člověka a formují jeho postoje k druhým lidem. Záměr vyjádřit či nevyjádřit se pravdivě, skrýt či neskrýt nepravdu souvisí s představami člověka o morálce, o ospravedlnitelných způsobech použitelných na cestě k úspěchu či k zisku, ale také o tom, co je a co není vhodné pro druhou osobu, s níž právě komunikuji.

Na příkladu informování ve zdravotnickém nebo psychoterapeutickém vztahu – a jistě i na příkladu jiných vztahů – je možné si uvědomit, že oba záměry mohou být přítomny souběžně, že mohou být uskutečněny v jedné a téže komunikační situaci. Záměrem může být něco prozradit – a současně něco zatajit.

Pozornost zaměřená na vědomé i nevědomé úmysly lhát, na formy a úspěšnost předstírání, na druhy přetvářky apod. povede badatele k dalším výzkumům. Mohu předpokládat, že některé další zkoumání bude inspirovat i tato kniha. Kapitoly 5 a 6 je v tomto směru možno chápat jako před-výzkumné dílčí studie.

Kniha je určena širokému publiku zájemců o analýzu lhaní. Snažil jsem se na jedné straně o vysokou psychologickou odbornost, na straně druhé o srozumitelnost – a do jisté míry i o přitažlivost. Věřím, že text nabízí užitečný námět k psychologickým úvahám nad tím, v jakých situacích a v jakých prostředích hraje lhaní, klamání a pravdomluvnost stěžejní roli v lidské komunikaci, stejně jako vodítko k tomu, jakým způsobem takto získaný materiál analyzovat.

Pokud je mi známo, jde v české odborné literatuře o první ucelenou studii věnovanou výhradně psychologickým souvislostem, jež jsou spojeny s (ne)pravdivým informováním a lhaním.1

Zbyněk Vybíral

V Hradci Králové v červnu 2003

Lež nelze šmahem zavrhnout. Je však důležité jí porozumět, abychom se proti ní mohli bránit, nechceme-li patřit k těm, kteří se nechávají oklamat.

(Dwight Bolinger)

Jedině ten, kdo výpověď činí, skutečně ví, jestli je upřímný.

(Dwight Bolinger)

Ačkoli se pravda skrývá v hloubce, máme schopnost svými sondami do této hloubky pronikat.

(Karl Raimund Popper)

1 Vím o jediném původním pramenu z poslední doby. Jde o publikaci Mleziva, E. (2000). Encyklopedie lží, podvodů a klamání, Praha: Vyšehrad. Jedná se však o knihu problematicky uspořádanou a pro odbornou a vědeckou práci v této oblasti nevyužitelnou (nepodložené závěry, chybějící odkazy, popularizační nešvary). Navíc nejde o psychologickou monografii.

Kapitola 1

Lhaní jako komunikační problém

Lež je problém

„Vedl jsem dvojí život, obojí lživý… Falešnou slávu jsem opravoval falešným inkognitem.“ (J.-P. Sartre)

Obsah pojmu „lež“ nápadně koresponduje s etymologií slova „problém“. Latinské problema znamenalo (Huizinga, 1971):

•něco, co člověk před sebou drží nebo staví, aby se tím bránil, např. štít;

•něco, co se druhému předhazuje, aby se toho chopil .

Obě denotující charakteristiky jako by skutečně vystihovaly nejenom význam slova „problém“, ale i obsah výrazu „lež“. Obtížně bychom hledali jiný abstraktní termín, který se natolik svým obsahem překrývá s obsahem pojmu „problém“. Vše nasvědčuje tomu, že se dá říci, že lež je problém.

První denotát slova „problém“ vystihuje jeho obrannou funkci, a pro nás tedy i obrannou funkci lhaní. Myslím, že kolem sebe skutečně můžeme pozorovat zaštiťování se problémem/lhaním a výstavbu (konstruování) problému/lži: člověk si problém/lež „před sebou … staví“. Obranná funkce lhaní bývá v tomto smyslu zřejmá. Člověk si vylhanost před sebe postaví jako štít, protože nechce dovolit druhým lidem, aby odhalili, co je a co není pravda. Tuto denotaci (lhaní jako štít) zrcadlí i obecně rozšířené povědomí o smyslu lhaní, zakódované do řady frazeologismů a rčení. Říká se například: „Nechce, aby ho prokoukli.“ Nebo: „Nechce, aby se mu dostali pod kůži.“ Nebo: „Nechce být nachytán na holičkách, nechce se prozradit.“ „On před námi něco skrývá.“ „Kdybychom tak do něj viděli.“ Tyto a další ustálené obraty rozrůzňují nuance prvního významu slova lež: lež jako štít.

Takovýto rozbor lhaní je možné vidět jako psychoanalytický. Každá obrana je totiž – nahlíženo právě psychoanalyticky – psychickou funkcí, jíž se psychika člověka pokouší čelit jiným způsobem možná nezvládnutelným dynamickým silám „zevnitř“ – silám, jako jsou úzkost, strach, toužení, nutkání ublížit a jiné agrese, např. závist. Je potřeba zalhat tyto naléhající „vpády z nevědomí“, zastavit je, zadržet, zaštítit se proti nim. Lhaním se snažíme vystavět hráz úzkosti, potlačit touhu, zabrzdit agresi jejím popřením apod. (Lži typu: „Já se na tebe nezlobím.“ Nebo: „Ne, já to opravdu nechci, vůbec po tom netoužím.“)

Druhá denotace slova „problém“, zmíněná výše, vyjadřuje jeho aktivní rozšiřování, „předhazování“ druhým, šíření. Také toto plně platí o lhaní. Lhaním se jedinec nejenom brání, ale současně má zájem na tom, aby lež rozšířil, aby byla v rozpravě (či šířeji vzato při jakékoli komunikaci, i neverbální) přijata. Často tu jde o obelstění adresáta a o dosažení toho, aby lež druhý člověk anebo druzí lidé považovali za pravdu. Aby se jí druzí chopili jako faktu, pravdy, skutečnosti, pravdivého výkladu apod. Aby ji vzali za (nabízenou) bernou minci. Za minci, která platí. Pokud bychom chtěli rozvinout tuto metaforu, mohli bychom uvažovat dále, že člověk, který lže, se pokouší vyplatit (vykroutit se a vyklouznout – ve smyslu vyvázat se z plnění dalších závazků či povinností, například z povinnosti sdělit pravdivé). Má zájem na tom, aby předhozená lež byla akceptována. Aby mu druzí uvěřili. Druhé rozšifrování pojmu lež můžeme proto označit za interaktivní.

Jak jsme právě uvedli, lež jednak je problémem, jednak problém vytváří. Člověk si lhaním vytváří zaštítění a do vztahu s druhým člověkem vkládá část falešné (falešně interpretované, zkreslené, aktivně oklamávající) reality.

Posluchač někdy pátrá po pravdomluvnosti mluvčího a zkoumá, zda mu může věřit: „Kdybych tak pronikl k tomu, co si opravdu myslí!“ Nebo: „Jak se dobrat jádra věci?“ Také toto je problém. Situace způsobená lží nastoluje epistemologické otázky. Adresát potenciálního lhaní – posluchač, pozorovatel, náš partner – má problém rozpoznat lež od pravdy. Přestože lhaní je svou podstatou problém, někteří z psychologů, kteří se výzkumem klamání podrobně zabývají, nakonec docházejí k závěru, že lhaní je rovněž podmínkou našeho adaptovaného (a tedy úspěšného?) života ve společnosti.

Čemu říkáme „lhaní“

Je zřejmé, že ve všech situacích, kdy neříkáme nebo jsme neřekli pravdu, nás není možno pokládat ihned za lháře. Například tehdy, kdy jsme sami byli oklamáni a uvěřili jsme sdělení, jež nám někdo namluvil. Nyní šíříme nepravdivé informace a vůbec netušíme, že neříkáme pravdu. Těžko však říci, že jsme lháři.

Dostali jsme např. dárek k narozeninám – řekněme, že od tchýně – a na očích jí vidíme, jak si přeje, aby se nám líbil. Aby nebyla zklamaná, předstíráme, že nám udělala radost. I když se nám zrovna takováto košile (kravata) nelíbí.

Kalifornský psycholog Paul Ekman (1997a) rozlišuje mezi lhaním a jinými druhy klamání. Pro lhaní stanovil dvě kritéria:

•kritérium úmyslu s možností volby: Člověk má v úmyslu lhát. Schválně, a tedy úmyslně volí lhaní. Přitom má na výběr mezi „říci pravdu“ a „lhát“ – mohl by si tedy vybrat pravdomluvnost. Jeho záměrem je však lhát.

•kritérium nenaznačení adresátovi, že je obelháván: Podle tohoto druhého kritéria není lhářem kouzelník, třebaže neříká publiku pravdu. Sama situace kouzelnického představení totiž naznačuje adresátovi, že v této situaci se pravda říkat nebude. Naopak: Nenaznačím-li druhému člověku vůbec nijak, že by to také nemusela být pravda, nenaznačuje-li mu to ani situační kontext (rámec komunikace), pak se s velkou pravděpodobností pokouším druhého obelhat.

Kouzelníkovi se podobají také herci, hráči pokeru, obchodníci: nejsou to lháři, protože rámec situace je sám o sobě znamením toho, že se tu odehrává situace, kde není všechno pravda, co se říká. Publikum na to přistupuje. O herci v divadle neřekneme, že lže, tvrdí-li na jevišti, že umírá – má to v roli. Situační kontext divadelního představení je kódem k tomu, abychom nebrali ve své podstatě vážně nic z toho, co se v tomto prostředí řekne nebo odehraje. Situace pokeru je podobně zřejmá sama o sobě: není radno věřit slovům, mimickým signálům, úsměvu, roztrpčenému zamračení. Všechno může znamenat pravý opak. Všichni hráči vědí, že toto ke hře patří, že tady se oklamává. Blafování není lhaní.

Další příklady, vázané na konání obchodníka, jež nejsou tak přesvědčivé. Ekman je přesvědčen, že i v běžné situaci nakupování se vztahuje nakupující zákazník k obchodníkovi podobně jako divák na kouzelnické show ke kouzelníkovi. Kupující si je údajně vědom toho, že k aktu prodávání a nakupování patří to, že prodávající nesděluje skutečnou (pravdivou) cenu, ale že nadsazuje. Podle Ekmana tedy ani prodávající není lhář. Právem lze namítnout, že takto zjednodušené odvození je zde, bohužel, pouze modelové: platí snad „papírově“, v každodenním životě se však stává modelem ryze teoretickým. Jestliže jsou totiž svým způsobem všichni kouzelníci stejní a situace předvádění kouzel obdobná, nedá se říci, že všichni prodejci jsou stejní a že různé situace prodávání jsou obdobné. Vyplatí se odlišovat prodejce, kteří hodně nadsazují (a neříkají nám o skutečné ceně produktu ani zdaleka pravdu), od prodejců, kteří nenadsazují tolik. Kouzelník zůstává kouzelníkem. Prodejce může, ale také nemusí být podvodníkem a lhářem (fiktivní prodej).

Většina definicí lhaní zdůrazňuje záměr. Lež můžeme vymezit například jako komunikační výměnu, jejímž cílem je přesvědčit druhého člověka o tom, že to, co si dosud myslel (resp. to, co si právě myslí), není pravda. Gordonová a Miller (2000) přidali k problematizujícím faktorům další: je rozdíl, jestli nám lže člověk z pozice „pronásledovatele“, nebo člověk z pozice „oběti“. Pakliže lež je situační konstrukt (zaměřený na zvládnutí situace, na „vybruslení“ z ní), musíme připustit, že je skutečně podstatné, kdo, proč, a dokonce v jaké pozici neříká pravdu.

Další otázka, kterou si většina z nás jistě v životě položila, zní: Můžeme hovořit o lhaní i tam, kde pouze něco zatajujeme? Ekmanova (1997a) odpověď na otázku utajování pravdy působí šalomounsky: někdy utajování lhaním je, jindy není. Zatajit pravdu a nesdělit pravdivý stav je někdy možné označit za aktivní lež, jindy však samo „neřečení ničeho“ ještě lhaním není. Uveďme si to na příkladech:

Nesdělená nevěra a její utajování: Zatajování můžeme označit za lhaní všude tam, kde byla uzavřena explicitní dohoda, že se bude říkat za všech okolností jenom a pouze pravda. Samo nevyslovení něčeho podstatného (a tedy například mlčení) je potom zákonitě lhaním. Tam, kde taková dohoda nebyla jasně „uzavřena“, samo zatajování (mlčení) ještě není lhaním.

Dítě neřekne rodiči, že dostalo ve škole špatnou známku. I zde platí výše uvedené. Pokud dítě ví, že má (tedy má povinnost, dohodlo se s rodiči, že musí nebo bude) rodiči říkat vše, co se přihodilo, rodič sám se ptát nemusí: předpokládá, že mu dítě o každé špatné známce řekne samo. Pokud tak neučiní, považuje Ekman „neřeklo nám to“ za lhaní. (K možným námitkám se dostaneme dále.)

Dívka, jež chodí s chlapcem, chce vědět, s kolika dívkami před ní její partner spal. Hoch vyhlašoval, že si navzájem řeknou opravdu všechno a nebudou si v ničem lhát. Ale skutečný počet svých předchozích partnerek o několik sníží (například ze šesti na dvě). Ekman ho nepovažuje za lháře. Vždyť vyhlášený slogan „Řekneme si opravdu všechno, nebudeme si v ničem lhát“ je – podle něj – podobný onomu kouzelnickému představení. Nelze se jím řídit absolutně, je nadsázkou. Již svým patetickým zněním naznačuje, že je třeba mít se na pozoru.

Vedle postupů, jakými jsou utajování, zatajení a zamlčení, je rozšířeno také to, co bychom mohli označit jako přání „mít své tajemství“. Označení „tajemství“ vyhrazuje Paul Ekman pro situace, kdy člověk jednoznačně oznámí své přání něco si nechat pro sebe, kdy své přání „mít tajemství“ partnerovi sdělí. Ten, kdo nechce druhému říci pravdu, utajuje něco proto, že chce mít své soukromé tajemství, chce mít své „tajnosti“, sdílené například s kamarády nebo s přítelkyní, a svému partnerovi tento záměr (záměr neprozradit něco) explicitně naznačuje. Proto nejde o lhaní. Ten, kdo zachovává tajemství, nelže.

Problematizování uvedených kritérií

Ekmanova typologie má své slabiny a čtenáře mohly napadat nad předchozími řádky různé námitky. Na jednu výslovně upozorňuje sám autor. Ze dvou kritérií, podle nichž se rozhoduje, co je a co není lhaní, se vymyká tzv. patologický lhář. Je to jedinec, který nemá volbu (polovina prvního kritéria tedy není splněna) – něco ho ustavičně nutí nemluvit pravdu, vymýšlet si, konfabulovat a obelhávat druhé. Ekman sám připouští, že patologického lháře, podle své vlastní definice, by neměl za lháře považovat.

Jednu námitku jsme již vznesli proti situaci prodávání a nakupování. Sám autor ví také o další: prodávání prostřednictvím reklamy nijak nenaznačuje, že si má kupující dávat pozor, naopak. Reklamy bývají „se vší vážností“ oddány svému záměru obelhat nás. Použití reklamy lze tedy do kontextu lhaní zahrnout.

Otazníky lze mít rovněž nad každým ze tří výše uvedených příkladů utajování.

Kdybychom za lež neměli považovat jistý (někdy i očividný) druh utajování jenom proto, že mezi vzájemně komunikujícími nebyla uzavřena explicitní dohoda typu „za všech okolností nic než pravdu“, možná bychom stěží definovali rozdíl mezi dohodami explicitními a implicitními. Dohody uzavřené neverbálně (třeba pouhým přikývnutím) ponechávají „otevřené pole“ interpretacím, zda gesto znamenalo explicitní souhlas, nebo zda jsme si ho jako potvrzení (souhlasu) vyložili pouze my.

Z hlediska psychologického nebo vztahového vyvstanou situace, ve kterých jeden z partnerů mohl dohodu vnímat jako zcela zásadně neporušitelnou, zatímco druhý se drží kréda „výjimka potvrzuje pravidlo“. Je třeba upozornit i na to, že dohody jsou jistým druhem synekdoch, modelovým typem pars pro toto, a že se účastníci vázaní dohodou zpravidla jen vzácně „dohodnou“ na tom, na které reálné situace se jejich dohoda vztahuje, natož do budoucna bude vztahovat, a na které neplatí. Dohoda je konstrukt, který je vyvozen z minulých zkušeností a z fantazií (očekávání) o budoucím dění, ale budoucí reálné situace se mohou „připravené dohodě“ svou povahou – minimálně v očích jednoho z jejích „účastníků“ – vymykat. Generalizované aplikování dohod a bezpodmínečné lpění na jejich plnění vede k rigiditě a ke „znásilňování“ reálného života pravidly. Stává se kontrapunktem k toleranci, k (po)učení se z chyb, k umění uzavřít kompromis apod.

V tomto smyslu je možno znovu se podívat na příklad, kdy dítě „něco“ neřeklo rodiči: Dítě ví, že vše podstatné, co se mu ve škole přihodilo, má rodičům sdělit. V případě špatné známky má zpravidla každé dítě jistotu, že právě špatná známka je pro rodiče tím podstatným. Nemělo by ji tedy zatajit. Přesto právě vágnost kritéria zde zůstává problémem: záleží totiž na dítěti, co řekne a co neřekne (z průběhu svého školního dne). Špatné známce nemusí přikládat váhu, naopak velmi závažné se mu může zdát něco zcela jiného než rodičům. Označovat dítě za lháře zde vidím jako sporné.

„S kolika dívkami přede mnou jsi spal?“ Naopak zde by čtenář mohl namítnout, že uvedení nepravdivého počtu (se dvěma namísto s šesti) je jasnou lží – a „omluva“ přirovnáním k nevěrohodnému kouzelnickému zarámování je právě jen nevěrohodnou výmluvou typu „každý ví, že na podobné otázky se úplná pravda partnerce nesděluje“.

Vidíme, že i nad pečlivými vývody autora, který věnoval analýze klamání tři desítky let své psychologické kariéry, nepřestává platit teze z úvodu, že lež je sama o sobě problém…

Je možné poznat, kdo lže a kdo mluví pravdu?

Pravda je vznešené slovo a ještě vznešenější věc. Kdo si ještě uchoval zdravého ducha a zdravou mysl, tomu se musí při tomto slově ihned rozbušit srdce. Brzy se však vynoří „ale“, totiž otázka, zda jsme s to pravdu také poznat. (Hegel – Malá logika)

Jsme schopni poznat pravdu v řeči? Jestliže se pravda mluví (říká se přece, že „někdo mluví pravdu“ a někdo jiný „nemluví pravdu“), pak je to jakási „věc“ (Hegel), určitý znak řeči, její atribut. Pravda je něčím „komunikovaným“. Jsme schopni rozeznat, kdo mluví pravdu, a kdo naopak pravdu nemluví?

Na to, jak důležitý je časový a situační kontext pro posouzení toho, jestli někdo mluví, nebo naopak nemluví pravdu, poukázal bezmála humorně Bertrand Russell v knize Analýza mysli v roce 1921. Další důležitý aspekt, na který jeho dva příklady odkazují, je nutnost si nějakým způsobem ověřit – alespoň v podobných situacích –, zda to, co nám někdo řekl, skutečně svědčí o tom, že onen člověk ví, co mluví. Nemůže být někdy vnímaná pravdomluvnost – a tedy naše posouzení výroku jako pravdivého – jen věcí náhody?

„Otážete-li se nějakého chlapce, kolik je dvakrát dvě, a on řekne čtyři, budete to pokládat prima facie za důkaz, že chlapec ví, že dvakrát dvě jsou čtyři. Budete-li se však dále tázat, kolik je dvakrát tři, dvakrát čtyři, dvakrát pět atd., a chlapec vždy odpoví čtyři, dospějete k závěru, že o tom neví nic.

Budeme nyní předpokládat, že nějaký jiný chlapec bude při první otázce rovněž tvrdit, že dvakrát dvě jsou čtyři. Avšak u tohoto chlapce budete postupovat jiným způsobem: Místo toho, abyste mu kladli různé otázky, budete se každý den u snídaně tázat totéž. Zjistíte, že říká pět, nebo šest, nebo sedm či jakékoli jiné číslo nazdařbůh, a vy z toho vyvodíte, že také neví, co je dvakrát dvě, třebaže poprvé naštěstí odpověděl správně.“ (Russell, 1921/1993)

Filozof Davidson (1999, 1999a) zařadil pojem „pravda“ mezi základní pojmy, na něž „žádná uspokojivá definice nemusí existovat“. Definici je možné hledat například dialogem o pravdě, ale pojem sám definovat nelze. Přitom se jistě filozofové s psychology shodnou na tom, že je životně důležité rozumět pojmu „interpersonální, objektivní pravdy“. Jinými slovy: Někdy je životně důležité vyznat se v tom, kdo lže a kdo mluví pravdu. Pravda a lež, jak se zdá, při komunikaci „existují“, existují v mysli komunikujících; bez pravdy, domnívá se Davidson – což je ovšem vyhraněně radikální postoj k celému problému – dokonce „nelze mít vůbec žádné myšlenky“. Pravda tedy existuje a „mluví se“. Je mezi námi, je, nebo není přítomna ve vztahu.

O životně důležitou „interpersonální pravdu“ se opírá – často nevědomě – naše empirické rozpoznávání správného, nutného a logicky vyplývajícího jednání. Ze subjektivní jistoty, z tušení nebo z intuitivních odhadů, že to či ono je/byla pravda, vycházejí naše rozhodnutí, některá z nich nevratná, osudová. Přesto si musíme přiznat, že v řadě situací, a možná že ve většině komunikačních výměn, nevíme přesně, zda druhý člověk právě lže, nebo zda mluví pravdu. Není také naším úkolem to vždy a za všech okolností vědět, ani to není možné. Nezbývá nám než důvěřovat, nebo nedůvěřovat. V řadě situací o pravdomluvnosti druhého člověka, event. o pravdomluvnosti vlastní nepřemýšlíme, nemáme s tím problém. Nebo si ho neuvědomujeme. Naopak tam, kde se v pravdomluvnosti a lhaní chceme vyznat, může se naše intencionalita opřít o vyhodnocení některých náznaků – viz kapitola o rozpoznávání lži.

Přidržme se však prozatím hegelovského optimismu: Pravdu poznat lze. Lidé, kteří tvrdí opak, se z jistých důvodů staví tomuto poznávání na odpor. Mohou tak činit z pokory (před Bohem), skromnosti, povýšenosti typu „všechno je to marné“ nebo bázlivosti (Hegel, 1992, s. 61–62).

Nevědomé lhaní

Podstatou lhaní je, jak jsme uvedli, vědomý záměr předat klamné sdělení, nepravdivou informaci. Z funkcí lidského komunikování vyplývá, že lhaním chceme příjemce lži ovlivnit, snažíme se pozměnit jeho vnitřní kontext. Nejčastěji lžeme pro svůj vlastní prospěch: chceme se ubránit, něco skrýt, chceme navázat vztah, udržet tento vztah, získat výhodu. Chceme si, aniž si to nutně musíme uvědomovat, chránit vlastní sebeobraz. Vyskytují se ovšem i situace lhaní ku prospěchu adresáta (Goffman, 1999), altruisticky motivované lži. Psychologický rozbor lhaní a klamání (natož oklamávání sebe samého a nalhávání si něčeho), rozbor intence informovat (se) nepravdivě komplikuje velmi často fakt, že uskutečnění záměru se může účastnit jak vědomí, tak nevědomí.2

Za nevědomou složku lhaní mohou například mechanismy zapomínání, vytěsnění či některé další nevědomé obranné mechanismy ega. Člověk pak lže například proto, že tzv. zapomněl pravdivou informaci, vytěsnil ji do nevědomí nebo ji jiný obranný mechanismus znepřístupnil uvědomění; jeho vědomí už někdy věří, že říká pravdu. Hovorová řeč umí posoudit takovéto úmysly či přání, když vyjadřuje: „Nevědomky asi chtěl, aby se to stalo.“ Nebo: „Sice nám tvrdil něco jiného, ale ve skutečnosti si to asi přál.“

Jinými nevědomými komponentami lhaní mohou být ustálené vzorce (kulturní, rodinné, individuální), zautomatizovaný zvyk lhát nebo zritualizovaná řeč. Při řečových rituálech se uživatel jazyka bezmyšlenkovitě uchyluje k frázím, ve kterých je obsah pojmů natolik vyprázdněn, že o obsahu řeči lze například konstatovat: „Neví, co říká.“ Nepravdivý pak může být kupříkladu (automatický) pozdrav: „Dobrý den přeji.“ Mluvčímu se to stane zřejmým tehdy, jestliže si uvědomí, že právě tomuto člověku – ve skutečnosti – „dobrý den“ nepřeje. (Že by mu naopak přál, aby ho potkalo něco zlého, aby dostal „za vyučenou“ apod.)

Lze říci, že u řady frazeologismů, ustálených řečových klišé, pozdravů, použitých rčení a řečových obratů nevíme přesně, zda užitím fráze mluvčí vyjadřuje skutečnou ochotu, skutečnou radost, skutečnou vstřícnost, anebo slov použil, aniž chce tento význam sdělit. Následující ukázka je z pohádkového textu:

„K službám,“ řekl. „Říkají mi Alef…“

„Jestli jste mi opravdu k službám, tak byste vlastně mohl něco udělat.“

„To byl jen takový řečnický obrat,“ odpověděl pan Alef… „Řečnický obrat je ošemetná věc: může znamenat pravý opak, a může být pravdivý.“ (Rushdie, 1994, s. 29)

Pan Alef neříká, že zalhal, když řekl: „K službám.“ Říká však, že podobný obrat může být pravdivý, ale také může znamenat pravý opak – a tedy lež. Pomoci příjemci v tom, aby přesně porozuměl, zda jsme ustálený obrat použili a také ho míníme v souladu s obsahem vyřčených pojmů, můžeme mimoslovně: mimikou, mrknutím, postojem těla, paralingvisticky. Řekneme-li „k službám“ ironicky či se zjevným despektem, jasně budeme signalizovat nepravdivost obsahu pojmu. Takto zjevné a jednoznačně dešifrovatelné však většinou použití ustálených obratů není. Stejně jako nebývá zřejmé, zda mluvčí přemýšlí o tom, co říká, a zda skutečně říká to, co říká, nedá se zpravidla ani poznat, zda chce sdělit něco jiného.

K ustálenosti, zautomatizovanosti a zritualizovanosti slov se pojí vyprázdnění jejich sdělnosti. Slova pak více než sdělnou funkci (informovat, předat zprávu, popsat, označit) naplňují funkci fatickou (mluvčí jimi realizuje kontakt, udržuje vztah apod.), konverzační (kdy na obsahu řeči často tolik nezáleží) nebo performativní (slovy chce mluvčí něco vykonat, někoho ovlivnit, přesvědčit). Rozlišovat v těchto případech mezi lhaním a pravdomluvností je nesnadné. Austin (2000) raději performativní věty – věty, jimiž vykonáváme určitý sociální akt – postavil mimo pravdivost či nepravdivost a tvrdí, že nad těmito tvrzeními se nedá uvažovat o pravdivosti. Přesto i mnohá performativní tvrzení bychom nejspíše mohli podrobit „testu na pravdivost“ („Máte to mít. Už mi to nemusíte vracet. Od této chvíle je to vaše.“). Problémem je, že bychom zde překročili Austinův lingvisticko-(logicko)-filozofický obzor a pravdivost vět bychom museli posuzovat na psychologické (pragmatické) rovině komunikování. Zdá se, že právě etika je neredukovatelná na pouhou sémantiku řečeného či lingvisticko-logický rozbor.

Také oba příklady, jež jsme uvedli výše, jak příklad pozdravu („Dobrý den přeji“), tak ustáleného obratu („K službám“), vybízejí k přesnější diferenciaci. Nevystačíme jen s pravdivostí a lhaním. Zjišťujeme, že mezi pravdivou promluvou a lží se rozkládá území přechodových a z hlediska pravdivostního nesnadno rozlišitelných jazykových i mimoslovních postupů.

Polopravdy – problém neúplnosti pravdy

Dva sofistikované způsoby polopravdivého lhaní

Spolu s pojmem polopravda tak můžeme mezi taktiky zahrnout i podobné, možná přesnější termíny: neúplná pravda, neúplná informace, nepřesnost, nepřesné informování, znevěrohodnění pravdy nadsázkou, úhybná odpověď.

Například:

Z hlediska informujícího

•Řekl jsem opravdu všechno, co o dané věci vím?

•Proč jsem neřekl o skutečnosti „x“? Myslím si, že to není podstatné?

•Nakolik se dá říci, že jsem mluvil pravdu? Z 95 %?

•Je vůbec správné uvádět úplně všechno, co k dané věci vím?

•Není účelnější pravdu dávkovat?

•Není účelnější (z časových důvodů, pro přehlednost) vybrat jen to nejpodstatnější?

Z hlediska informovaného

•Nakolik bylo jeho sdělení pravdivé?

•Co on/ona ještě ví, zatímco já to nevím?

•Proč mi neřekl všechno? Třeba proto, že to nepovažuje za podstatné?

Uvědomované si lhaní

Relativita dělení na lhaní vědomé a nevědomé

Dárky nosí Ježíšek

Takto může vypadat roztřídění získaných odpovědí:

•lež ochranná, s dobrým úmyslem, pro dobro věci;

•lež krásná;

•lež lepší (na rozdíl od lží horších či špatných);

•lež, která motivuje;

•lež, která je lží jen z určitého hlediska;

•lež, která je i není lží;

•„lež“, která (jednoznačně) není lží;

•lež, která (jednoznačně) je lží.

Ospravedlňování ochrannou funkcí (lež, která chrání / lež s dobrým úmyslem / lež pro dobro věci)

•lži ochranné,

•lži neochranné.

Ospravedlňování krásou (krásná lež)

Ospravedlňování užitečností, prospěchem, tím, že neublíží (lži lepší – správné, na rozdíl od těch horších)

Ospravedlňování motivační funkcí (lži, které v dobrém slova smyslu motivují)

Relativizace a ambivalence v hodnocení lži (lež „z hlediska“…)

Je to i není lež (zrcadlení potíží)

Jednoznačně odmítnuté hodnocení, že by šlo o lež (Není to lež!)

Jednoznačné hodnocení, že jde o lež (lež zůstane vždy lží)

Relativizace „zprostředkovávání“ pravdy (kontext může určovat, kdy pravdivě informovat)

Co z lhaní plyne (přejímání tradice)

•v jednom případě půjde o lhaní,

•ve druhém případě nepůjde o lhaní,

Nepravé intence

Hierarchie lží

1.Lži, při kterých může člověk v případě odhalení hodně ztratit – a v případě neodhalení hodně získat. Lhaním se zřetelně riskuje a v sázce je zpravidla velmi mnoho (high-stake lies). Jde o situace lhaní na detektoru lži, tváří v tvář policejnímu vyšetřovateli, někdy i celníkovi, jde o lhaní v pokeru, kdy je v sázce velká finanční částka… Vezmeme-li v úvahu hrozící rozpad partnerského vztahu, mohou se tyto lži vyskytovat i v manželství, protože i tady mohou nastat situace, kdy „lze hodně ztratit, nebo získat“. V pomyslné hierarchii stojí nejvýše lži, jimiž si někdo zachrání život (tedy v případě, že druzí jeho lhaní neprohlédnou a budou ho považovat za toho, kdo jim nelže). Naopak odhalení může přivodit katastrofu, může mít velké následky (exekuce, trest, bankrot, rozvod). Tento druh lží vede lháře k tomu, že je velmi motivován k tomu, aby byl ve svém lhaní úspěšný. Přesvědčit obelhávaného je pro něho životně důležité. Jde o lži s vysokou motivací.

2.Lži, ve kterých – oproti předchozím případům – není úspěch anebo neúspěch lhaní fatálně důležitý. V pomyslné hierarchii se nejníže ocitají lži „ze zdvořilosti“, takové předstírání, z jehož odhalení neplyne žádná sankce – lhář získá maximálně pověst lichotníka či falešníka. (Anebo také toho, kdo umí být zdvořilý, kdo je diplomat, kdo je šetrný a ohleduplný k druhým lidem, kdo je sociálně obratný, a tedy emocionálně inteligentní.) Motivace lhát opravdu přesvědčivě je zde nižší.

Filozofické a logické problémy s pravdou

Perspektivistická teorie (pravda z té či oné perspektivy)

Jazykové teorie (pravda jako součást vyjádření)

Způsobování pravdivosti5

Paradoxy pravdivosti

Kdy se nevyplácí lhát

Kdy lež není problém

Otázky a tip k dalšímu studiu