Úvod: Výzkum zpravodajství a studium médií

Témata probíraná v této kapitole

•Proč je důležité zkoumat zpravodajství.

•Jakou perspektivou lze na zpravodajství nahlížet.

•Co lze na zprávách zkoumat.

•Stručný vývoj sociologického zájmu o zpravodajství.

Zpravování o významných, zajímavých, překvapivých, úspěšných, tragických či jinak atraktivních událostech patří k nejstarším projevům společenského života. Když Michael Schudson, přední americký historik zpravodajství, hledá počátky zpravodajství, klade je do počátků utváření lidských pospolitostí (2003). Snaha zajistit si přísun informací o událostech (stejně jako snaha tento přísun kontrolovat, omezit či přerušit) je spojena s výkonem moci od starověku do současnosti. Posel jako prototyp zpravodaje přežil až do doby moderní (ne nadarmo nesla a dodnes nese řada novin v titulku označení „Herald“). V době moderní se potřeba dozvídat se o událostech nejrůznější povahy spojila s vývojem periodického tisku a postupně se institucionalizovala jako svébytná komunikační aktivita tvořící legitimizační jádro žurnalistiky.

Protože noviny a časopisy byly a jsou spojovány s politickou sférou, veřejným životem a veřejným míněním, je právě společenský dopad zpravodajství předmětem zájmu nejrůznějších oborů fakticky od prvních úvah o vlivu tisku (a později médií) na společnost a jednotlivce. Dnes je zpravodajství považováno jednak za svébytný typ novinářské práce („být zpravodajem“ je něco jiného než „být komentátorem“), jednak za specifický mediální žánr, který se během vývoje mediálních studií a zkoumání médií těšil výsadnímu postavení1 (White, 1950; Breed, 1950; Fiske, 1987; Hartley, 1982; Riffe et al., 1997). Jde o žánr s vysokým statusem a „jeho proklamovaná objektivita a nezávislost na politických nebo vládních institucích je považována za základ fungování každé demokracie“ (Fiske, 1987, s. 281). Mediální zpravodajství můžeme považovat za sociální instituci (Hartley, 1982), která plní vůči společnosti podstatné funkce. Kromě manifestní funkce informovat to jsou také funkce udržování kontinuity existence společnosti, vytváření společenského konsenzu a plnění funkce korelace (tj. tím, že zpravodajství dává události do souvislostí) a v neposlední řadě utváření společné identity – definování, kdo jsme my a kdo jsou oni.

Zprávy poskytují nejen fakta, ale obsahují také základní hodnoty sdílené s ostatními členy společnosti. Zatímco fakta, jména a detaily se ve zprávách mění téměř denně, rámec, do kterého jsou zasazeny – symbolický systém –, přetrvává dlouhodoběji (Birdová et al., 1988, s. 69).

Zpravodajství tak má ve společnosti i jiné funkce, než je funkce informační, je zároveň opakující se reprezentací toho, co a kdo je ve společnosti důležitý, co je z hlediska sociálního systému normativně správné a co je porušením společenských norem (viz např. Hall, 1978) a zároveň jaké sankce po případném porušení norem mohou následovat. Zpravodajství tak můžeme z tohoto pohledu vnímat jako kontinuální resocializační (případně socializaci upevňující) činitel. Hodnotová zakotvenost a socializační potenciál zpravodajství, jeho tušené možnosti konsenzuální a korelační způsobily, že se zpravodajství stalo předmětem zájmu celé řady oborů sociálních věd. O zpravodajství a jeho vliv se například zajímá sociologie a politologie, a koneckonců i praktická politika.

Význam takzvaných masových médií vedl zvláště ve 20. století postupem času k tomu, že se ustavil samostatný obor, který se jejich studiu věnuje (viz Köpplová a Jirák, 2004). Postupnou emancipací od převážně sociologického (teorie masové komunikace) a politologického kontextu se zformoval obor „mediální studia“ (media studies, medienwissenschaft), který se snaží kromě zájmu o další typy mediální produkce zpracovat a integrovat do sebe i tradici studia zpravodajství. Konceptuální rámec tohoto oboru, inspirovaný kromě sociologické a historické (ale také politologické, psychologické a lingvistické) tradice také impulzy kulturologické perspektivy, sleduje nejen možné vlivy zpravodajství, ale i sociálně-historickou podmíněnost samotné zpravodajské produkce (v rámci mediálních studií je například silně zastoupen názor, že důležitou funkcí zpráv je funkce ideologická a že zprávy slouží k posilování a udržení aktuálního mocenského postavení elit).

V sedmdesátých letech 20. století se v mediálních studiích začala silně prosazovat vlivná perspektiva pohlížející na zpravodajství jako na prvek sociálního konstruktivismu, spojovaná především se jmény Winfrieda Schulze a Gay Tuchmanové. Tato perspektiva poukazuje na to, že zpravodajství tím, že vybírá určité jevy, řadí je a popisuje pomocí příhodných označování, konstruuje realitu. „Zůstává mimo veškerou pochybnost, že zprávy nejsou nikdy pouhým popisem toho, co se daného dne či týdne ‚skutečně stalo‘. Ve skutečnosti jde o složitou konstrukci, která má výrazný vliv na to, co je jejím ‚obsahem‘“ (Giddens, 1999, s. 370) Při snaze šířit informace, které lidé chtějí, potřebují a které by měli znát, zpravodajské organizace jejich znalost jak dávají do oběhu, tak tvarují (Tuchmanová, 1978). Spokojíme-li se s představou zpravodajství jako sociálního konstruktu, činnost směřující ke konečné podobě je lépe než „psaní zpráv“ označovat jako „sestavování zpráv“.

Zpravodajství jako žánr se často definičně vymezuje vůči jiným, nejčastěji fiktivním mediálním žánrům. „Žánrová rozlišení mezi informací a zábavou nebo faktem a fikcí jsou pro mediální producenty zásadní, týkají se jich rozdílné druhy etiky a pro diváky jsou rozlišovacím znakem v otázce způsobu vnímání obsahu“ (Fiske, 1982, s. 282). Každý žánr ve svém obsahu disponuje distinktivními znaky, které jsou vodítkem pro jeho následné dekódování příjemci (jde o způsob narativizace, volbu výrazových prostředků, způsoby oddělení od ostatního obsahu atd.). V odborné literatuře (Fiske, 1987; Hall, 1978; Moores, 1996) se opakovaně objevuje také názor, že forma zpravodajství není až tak specifická a spojování žánru s fakticitou ji neodlišuje od jiných žánrů. „Textově není velký rozdíl mezi televizním zpravodajstvím a televizními seriály a dramaty. V otázce textu nemusejí být zprávy až tak rozdílné od soap opery, existují ale obrovské rozdíly ve způsobu, jak publika a producenti rozumějí a přistupují k oběma žánrům.“ (Fiske, 1982, s. 282)

I tak ale představuje zájem o zpravodajství (o podmínky a okolnosti jeho produkce, o jeho obsah, recepci a dopad) jednu z nejstabilnějších oblastí odborného zájmu o média a mediální komunikaci. Důvodů významného postavení zpravodajství v dosavadním výzkumu mediální komunikace může být několik. Jde o jeden z mála žánrů, který je pro média téměř vždy původní, nepřejatý, vytvářený přímo v mediální organizaci, která ho zveřejňuje. Z výzkumu obsahu zpravodajství tak můžeme vyvozovat hodnoty, které konkrétní médium zastává. Zpravodajské obsahy mnoho vypovídají k otázce způsobu práce mediální organizace, etických a profesních norem, které jsou v ní uplatňovány (každá mediální organizace má určité hierarchické uspořádání se systémem rozdělení odpovědnosti, práce jednotlivých novinářů není nikdy zcela autonomní a musí odrážet představy vedení organizace).

Dalším důvodem důležitosti zpravodajství je jeho specifický vztah k aktuálnímu společenskému dění. Zpravodajství se prezentuje jako reflexe aktuální reality. Zprávy se staví jako pro nás důležité, protože jejich účelem je reprezentovat „svět venku“ (Watson, 1998, s. 4). V mnoha případech se zpravodajství skutečně stává hlavním či jediným zdrojem informací o společenských jevech a událostech, se kterými nemají publika možnost bezprostředního kontaktu. Příjemci zpráv tak jsou často závislí na způsobu zpracování události médii. To vyvolává také určitá očekávání společnosti směrem k tomu, v jakém vztahu je mediální obraz událostí ke skutečnému dění2.

Důvodem silného zájmu o výzkum zpravodajství je také jeho výsadní postavení v mediálních obsazích médií s vysokou periodicitou; u televizního vysílání představuje začátek prime timu (času s nejvyšší sledovaností), v případě tištěných médií zastává prominentní pozici na předních stranách deníků. Tyto důvody podtrhuje i skutečnost, že zpravodajství (zejména televizní) se dlouhodobě těší silnému zájmu příjemců. Televizní zprávy celoplošných stanic se dlouhodobě umisťují mezi nejsledovanějšími televizními pořady.3

Stále více vystupuje do popředí zájem o zpravodajství, který bychom mohli nazvat sociálněvědním. Řada oblastí sociálněvědního zkoumání si uvědomuje, že zpravodajství je možné chápat jako neopakovatelný zdroj poznatků a že ve zpravodajství je obsažena řada možných, dílčích, či dokonce hlavních odpovědí na otázky vztahující se k povaze a dynamice moderních společností. Například pro historii je zpravodajství stále zřetelněji svébytnou výpovědí o době a společnosti, o hodnotách, které ve společnosti pravděpodobně převažují, o vzorech, k nimž se společnost pravděpodobně většinově hlásí. Zpravodajství je současně jakýmsi rezervoárem jedinečného souboru dobových reálií. Současně je ale zpravodajství vážný heuristický problém: Protože je sestaveno a uspořádáno podle určitých kritérií, je pro jeho využití nutné poznat procesy vzniku mediálního obsahu, pravidelnosti v jeho uspořádání i dobový kontext jeho produkce a percepce. Z poznání zpravodajství se tak stává svébytná oblast studia médií.

Perspektivy pohledu na zpravodajství

Zpravodajstvím se lze zabývat z různých pohledů. V zásadě je možné rozlišit čtyři myšlenkové rámce, do nichž lze uvažování o médiích vložit:

1.sociálněvědní,

2.normativní,

3.provozní a

4.každodenní (intuitivní).

McQuail tyto myšlenkové rámce označuje výrazem „teorie“, proto jeho označení budeme nadále používat též (1999, s. 24).

Každodenní (intuitivní) teorie se týkají znalostí, kterými disponují všichni uživatelé médií, a tedy potenciální příjemci zpráv (tamtéž). Vychází z představ (často stereotypních nebo předsudečných) o fungování médií a zpravodajství, které se neopírají o odbornou a hlubší znalost. Tyto představy sahají od soudů o kvalitě zpravodajů (jsou úplatní, neumí mateřský jazyk apod.) po soudy o věrohodnosti zpráv.

Provozní teorie se vztahují k praktickým představám spojeným s výkonem mediálních profesí a jejich nositeli jsou ti, kdo se na mediální produkci podílejí (tamtéž). Z hlediska zpravodajství pod tento typ teorií patří většina profesních znalostí, které zprostředkovává studium žurnalistiky, týkajících se postupů, jak psát zprávy, jaká jsou pravidla tohoto žánru, ale také profesní příprava ostatních profesí využívaných při produkci zpráv (profese kameramana, střihače atd.).

Normativní teorie se zabývají studiem a předepisováním, jak se mají média správně chovat. Sem spadají různé etické kodexy, legislativní úpravy regulace médií, ale i obecné představy veřejnosti o tom, jak mají vypadat objektivní a nestranné zprávy (lze tedy říci, že část toho, co McQuail klade pod položku každodenní teorie, má i normativní náboj). Normativní teorie fungování médií jsou součástí jak studia žurnalistiky, tedy institucionalizované přípravy budoucích novinářů, kteří se mimo jiné učí rutinám normativně správného jednání redaktorů, tak odborného studia médií, tedy sociálněvědní analýzy médií, neboť nabízejí základní koncepty norem jednání médií ve společnosti a představy, jak by měla média tyto normy naplňovat. Frekventovaně využívají jednotlivá pojetí norem (jako je objektivita, nestrannost) při výzkumu obsahů zpravodajství.4

Sociálněvědní teorie jsou založeny na vědeckém a systematickém studiu médií. Ve vztahu ke zpravodajství jde o teorie, které dospívají ke svým závěrům na základě relevantních výzkumných technik odhalujících aspekty produkce zpravodajství, vlastnosti zpravodajských obsahů i jejich užití a účinků na publika. Pro lepší orientaci čtenáře dodejme, že právě ze sociálněvědního rámce uvažování o médiích vychází tato kniha nejvíce. Chápe totiž význam studia zpravodajství především jako svébytnou výpověď o společnosti a době.

Zájem sociálních věd o studium zpravodajství

I v rámci sociálněvědních teorií ale lze rozlišovat další přístupy, které jsou se zpravodajstvím spojovány častěji. Podle Michaela Schudsona lze z hlediska dosavadního vývoje zkoumání zpravodajství rozlišovat tři základní přístupy:

1.přístup politické ekonomie,

2.sociologie a

3.kulturálních studií.

„Politická ekonomie vztahuje výsledky zpravodajského procesu ke struktuře státu a ekonomiky a věnuje se ekonomické podstatě organizace zpravodajství. Tento pohled se ve své teoreticky nejsofistikovanější a sebekritické podobě objevuje v rámci britských mediálních studií.“ (Schudson, 1989, s. 143) Kritická politická ekonomie si proto všímá především makroúrovně produkce zpravodajských obsahů a vztahů struktury mediálních systémů k obsahům. Podle britských mediologů Goldinga a Murdocka, kteří k aplikaci této perspektivy na média přispěli velkou měrou, se přístup kritické politické ekonomie liší od běžné ekonomie zejména ve čtyřech aspektech (Golding a Murdock, 1991, s. 155):

1.kritická politická ekonomie je holistická;

2.je historická;

3.jejím ústředním zájmem je rovnováha mezi kapitalistickým podnikáním a intervencí veřejnosti;

4.místo technického požadavku efektivnosti se zabývá morálními otázkami spravedlnosti, rovnosti a obecného blaha.

Schudson kriticky poznamenává, že perspektiva politické ekonomie (nepochybně v mnoha směrech – i když ne výlučně – inspirovaná marxistickým a neomarxistickým přístupem) měla ve svém vývoji často sklon ke konspirační teorii nebo k jednoduchým odsudkům diktátu kapitalistické třídy (Schudson, 1989, s. 145). Sociologický přístup se ve svém klasickém pojetí zaměřuje především na studium organizace práce, výkonu povolání zpravodaje a profese novinářů a na podíl zpravodajství na sociální konstrukci ideologie (v tom má zřetelnou styčnou plochu s přístupem kritické politické ekonomie). Tato perspektiva se snaží porozumět tomu, jak je výkon novinářského povolání formován organizačními rutinami (tamtéž, s. 143). „Pokud byl jedním teoretickým směrem sociologie zpravodajství symbolický interakcionismus či sociálně konstruktivistický pohled na společnost (v práci Molotche a Lesterové, Tuchmanové a dalších), komplementárním zdrojem tohoto přístupu jsou teorie organizace a byrokracie. Pokud je na jedné straně nahlíženo na vytváření zpráv jako na sociální produkci reality, na druhé straně je bráno jako sociální výroba produktu organizace, která může být studována obdobně, jako je tomu u jiného vyráběného zboží.“ (tamtéž, s. 143)

Kulturální přístup zdůrazňuje zasazení produkce i recepce zpráv do veškeré kulturní (symbolické) produkce daného společenství, jinými slovy poukazuje na to, čím je konečná podoba zpráv a jejich interpretace kulturně podmíněna, v čem je možné zprávy chápat jako součást symbolického prostředí. Tento přístup zdůrazňuje působení širších kulturních tradic a symbolických systémů na zpravodajství, bez ohledu na strukturu ekonomické organizace či charakter profesních rutin. Pomáhá vysvětlit generalizované obrazy a stereotypy ve zpravodajských médiích (tamtéž, 1989).

Jako klad tohoto přístupu Schudson zdůrazňuje, že na rozdíl od sociologie zpravodajství se u kulturálního přístupu začíná jednat i o publikum (výběr, recepci, interpretaci, využití) a o novináře jako součást kulturního kontextu. Spíše kulturální povahy je v této perspektivě i rozhodování novinářů, kterou událost považovat za zprávu a kterou nikoliv, a volby způsobu narace zpravodajských příběhů, které novináři uplatňují. S tím souzní i vyjádření Richarda Hoggarta, podle něhož je nejdůležitějším filtrem při konstruování zpráv „kulturní ovzduší, které dýcháme“, a celá ideologická atmosféra naší společnosti, která nám napovídá, že některé věci mohou být řečeny, a ostatní raději ne (1990). Kulturální přístup ke studiu zpravodajství lze vnímat jako vývojově mladší. „Po mnoho let dominovaly studiu produkce zpráv dva přístupy; první zkoumal, jak politické a ekonomické síly, zejména vzorce vlastnictví mediálního průmyslu a státní regulace, podmiňují výrobu zpráv, druhý se zaměřil na mediální organizace a vliv profesních postupů a hodnot novinářství“ (Deacon, 1996, s. 174).

Sociologický přístup ke studiu zpravodajství a jeho vývoj

Jak již bylo řečeno, sociologický přístup ke studiu zpravodajství si ve velké míře všímá především 1) novinářů jako těch, kdo zprávy produkují, zkoumá postavení novinářů jako socioprofesní skupiny a podmínky, za nichž vykonávají své povolání, a okolnosti, které se podílejí na konečné podobě mediálního produktu. Zajímá se ale i o 2) roli (funkci) zpravodajství ve společnosti, a tedy o jeho vliv či dopad.

Už na konci 17. století se pokusil německý autor Kaspar Stieler v práci nazvané Zeitungs Lust und Nutz (Potěšení a radost z novin) popsat, jaká je funkce tisku ve společnosti a jakých událostí si média všímají (Kunczik, 1995, s. 119).

Zájem o novinářství a jeho vztah ke společnosti se začal výrazněji projevovat od počátku 20. století. Sociolog Max Weber se v prvních desetiletích 20. století zabýval sociálním postavením novinářů jako politických aktérů. Podle Webera „novináři patří k typu kasty páriů, která je ve společnosti posuzována podle svých eticky nejnižších reprezentantů. Proto jsou rozšířeny pochybné myšlenky o novinářích a jejich práci. Ne každý ví, že dobrá žurnalistická práce vyžaduje alespoň tolik intelektu jako jakákoli vědecká činnost – zvláště že musí být vykonávána okamžitě, na povel, zcela odlišnými tvůrčími podmínkami a musí mít okamžitý účinek.“ (Weber, 2001) Zájem o novináře (zpravodaje) a jejich práci a postavení se pak promítá do tradice sociologického zkoumání této oblasti, jež se táhne od Lea Rostena přes Gay Tuchmanovou po Wolfganga Donsbacha.

Role (funkce) zpravodajství ve společnosti je staršího data a projevuje se již v „předžurnalistické“ fázi zpravodajství v podobě znepokojujících úvah o možných důsledcích selektivního informování o událostech (za nejstarší doklad těchto úvah bývá považována kapitola v Komenského Labyrintu světa, viz Altschull, 1994). Pro vnesení analytického myšlení do úvah o roli zpravodajství byla významná práce Public Opinion (Veřejné mínění, 1922) amerického novináře a poradce amerického prezidenta Waltera Lippmanna. Autor pravděpodobně jako první použil termín zpravodajské hodnoty, a to pro pojmenování faktu, že pro orientaci při výběru událostí do zpravodajství slouží novináři předem zformovaná kritéria, jež jsou kvintesencí tradovaných řemeslných postupů a intuitivních představ o očekáváních publika a hlavně prostředkem zajišťujícím srovnatelnost výstupů v konkurenčním boji. Lippmann také poukázal na skutečnost, že lidé jednají podle obrazu reality, který jim zprostředkovává tisk, a nikoli podle reality samotné, proto bývá jeho pojetí chápáno jako příklad sociálně konstruktivistického myšlení (Lippmann, 1965).

Podstatným příspěvkem ke zkoumání zpravodajství a jeho postavení ve společnosti byla ve třicátých letech 20. století práce Roberta Parka News as a Form of Knowledge (Zprávy jako forma znalosti), ve které se mimo jiné zabýval otázkou, jakou formu znalosti zpravodajství zprostředkovává. Zprávy jsou podle něj na jedné straně více než obecná obeznámenost, ale na straně druhé méně než dokonalá znalost události (Park, 1997). Zatímco obeznámenost lze spojovat spíše s instinktem a intuicí, znalost je výsledkem systematického zkoumání získávána metodicky všemi formálními a logickými aparáty, které vytvořila věda. Obě tyto krajní formy poznání mají rozdílné funkce v životě jedinců i společnosti a představují rozdílné stupně přesnosti a validity (tamtéž).

Park kladl zpravodajství do kontrastu s historií. Zpravodajství se od historie podle něj odlišuje zejména tím, že se zabývá jednotlivými izolovanými událostmi, základní odlišení reportéra od historika lze nalézt v tom, že se snaží zachytit jednotlivé události, jak se objeví, a zabývá se minulostí a budoucností, jen pokud osvětluje, co je aktuální a přítomné (tamtéž). Park poukázal na skutečnost, že z hlediska časového vývoje je možné odlišovat různé typy zpráv; zpráva se například objeví jako „horká novinka“, a pokud se ukáže jako důležitá, vede k dalšímu pátrání po faktech, přestává být zprávou, jakmile napětí, které vyvolala, poklesne a pozornost veřejnosti se obrátí k jiné nové události (tamtéž).

Formální studie zabývající se produkcí zpráv s využitím empirického výzkumu, které jsou považovány za klíčové pro vznik takzvané sociologie zpravodajství, vznikají v padesátých letech 20. století. Patří mezi ně zejména studie Davida M. Whitea The „Gate Keeper“: A Case Study in the Selection of News („Gatekeeper“: Případová studie výběru zpráv, 1997) a Warrena Breeda Social Control in the Newsroom (Sociální kontrola v redakci, 1955).

Podstatnou proměnou prochází výzkum zpravodajské produkce na přelomu šedesátých a sedmdesátých let 20. století. Poprvé je empiricky prozkoumán koncept zpravodajských hodnot naznačený Lippmannem (např. ve studii norských autorů Johanna Galtunga a Mari Rugeové) a současně vznikají studie dlouhodobých účinků zpráv na publikum zahrnuté pod konceptem nastolování agendy5 autorů Maxwella McCombse a Davida Shawa (McCombs a Shaw, 1972). V sedmdesátých letech se objevují také důležité práce nahlížející na produkci zpravodajských obsahů perspektivou paradigmatu sociální konstrukce reality; německý mediolog Winfried Schulz vydal v roce 1976 knihu Die Konstruktion von Realität in den Nachrichtenmedien (Konstrukce reality ve zpravodajských médiích, 1976) a Gaye Tuchmanová o dva roky později knihu Making News: A study in the Construction of Reality6 (Utváření zpráv: Studie o konstruování reality, 1978).

Rostoucí zájem o zpravodajské obsahy a zkoumání jejich vnímání stojí v sedmdesátých letech u zrodu vlivné britské „mediální školy“ Glasgow University Media Group (GUMG). Mezi její základní práce patří knihy Bad News (Špatné zprávy, 1976), More Bad News (Více špatných zpráv, 1980), Really Bad News (Opravdu špatné zprávy, 1982) a War and Peace News (Zprávy o válce a míru, 1985). Přístup GUMG zřetelně vychází z tzv. konfliktualistického pojetí společnosti, tedy z představy, že společenské dění je založené na střetu různých společenských sil a zájmů. Základní premisou jejich přístupu je představa, že tento konflikt se promítá i do mediální produkce, tedy i do zpravodajství (jehož deklarovaná objektivita, neutrálnost, vyváženost apod. je v tomto smyslu jen zastíracím manévrem). V popředí zájmu členů GUMG proto je (namnoze bezděčný, takříkajíc „geneticky podmíněný“) podíl zpravodajství na politickém dění. Zajímají se o předpojatost („bias“) promítající se do zpravodajství ve volbě slov a větných konstrukcí, signalizaci perspektivy a užití jazykových i obrazových prostředků nepřiznaného (implicitního) hodnocení podporujícího tu či onu stranu konfliktu.

Podstatný vliv na studium zpravodajství měla také „birminghamská škola“ – Birmingham Centre for Contemporary Cultural Studies, založená v roce 1964 jako postgraduální výzkumné centrum Birminghamské univerzity. Pod vedením Richarda Hoggarta a Stuarta Halla v letech 1968–1979 centrum vyvinulo většinu z typických témat kulturálních studií a technik analýz. Pod vedením Halla se výzkumná témata přesunula k centrálnímu zájmu o masová média (Edgar a Sedwick, 1999, s. 43). Pro výzkum zpravodajství byl přínosem zejména Hallův model kódování–dekódování zpráv a zkoumání zpravodajství a ideologie a z této perspektivy nahlížel také na zpravodajství i ostatní mediální žánry.

Na začátku devadesátých let 20. století se v rámci studia zpráv začaly silněji prosazovat dva nové hlavní trendy spojené s tím, jak se sociální vědy vracely k oživující se tradici hermeneutické interpretace a jak se posilovalo „postmoderní“ (antihierarchické) vidění společnosti: „První zaměřil pozornost na moc zpravodajských zdrojů předstrukturovat podobu událostí a zpráv, druhý na vliv neoficiálních institucí na proces výroby zpráv“ (Deacon, 1996, s. 173).

Shrnutí kapitoly

•Zpravodajství je považováno za specifický mediální žánr s výjimečným postavením.

•Zpravodajský žánr se konstituuje jako žánr reflektující aktuální dění ve společnosti.

•Zpravodajství šíří nejen informace a fakta, ale také hodnoty a normy dané společnosti.

•V mediálních studiích se pro zkoumání zpráv nejčastěji uplatňují perspektivy sociologické, kulturálních studií a politické ekonomie.

Literatura

Golding, P., Murdock, G.: Culture, Communications and Political Economy. Plymouth: Arnold, 1991.

Hartley, J.: Understanding News. Methuen, 1982.

Jirák, J., Köpplová, B.: Média a společnost. Portál, 2004.

McQuail, D.: Úvod do teorie masové komunikace. Praha. Portál, 1999.

Schudson, M.: Sociology of News. W. W. Norton Company, 2003.

Schulz, W. Die Konstruktion von Realität in den Nachrichtenmedien. Freiburg, München, 1976.

Tuchman, G.: Making News. A Study in the Construction of Reality. New York: The Free Press, 1978.

1 Například ještě v letech 1971–1995 výzkum zpravodajských obsahů představoval 71 % všech studií zkoumajících obsahy médií, které byly zveřejněny v odborném periodiku Journalism Quarterly. (Riffe et al., 1997)

2 Ačkoli vztah mediální obsah–skutečnost je postihnutelný jen do určité míry a při zkoumání se často odvolává na sociální konstrukce jiného řádu, jako jsou statistické údaje, výzkumy veřejného mínění či pozorování události samotné (které je ovlivněno kognitivními aspekty pozorujícího jednotlivce).

3 Viz nejsledovanější televizní pořady zveřejňované Asociací televizních organizací (www.ato.cz).

4 Normativním teoriím ve vztahu ke zpravodajství se věnuje kapitola Normativní požadavky zpravodajství.

5 Výzkum nastolování agendy se netýkal jen zpravodajských, ale i publicistických pořadů.

6 Obsahuje i studie, které byly samostatně publikovány již dříve (přibližně od roku 1972).

Část I: Produkce zpráv

Zpravodajství nepředstavuje jen obsahy zpráv, se kterými přicházíme do styku jako jejich každodenní příjemci. Zpravodajství je také specifickou činností vykonávanou mediálními profesionály v rámci mediálních organizací. Z obsahů zpráv můžeme vysoudit jen omezené závěry týkající se toho, proč zprávy vypadají tak, jak vypadají, co stojí za výběrem událostí do zpráv, jaké vlivy a tlaky formují výpovědi o událostech do výsledné podoby. Tyto otázky nám může plnohodnotně zodpovědět jen zkoumání způsobů produkce zpráv.

Výzkumy produkce zpráv nám pomáhají nahlédnout do zákulisí zpravodajství. Zviditelňují a artikulují děje, které z konečné podoby zpráv nejsou patrné a zůstávají skryty v zákulisí. Studie produkce zpráv tak přispívají k demytizaci zpravodajského žánru, pomáhají zároveň budovat kritičtější pohled na konečné obsahy a obohacují tak interpretační rámec příjmu informací ze zpráv.

Mezi frekventovaná témata výzkumu produkce zpravodajství patří zkoumání logiky výběru událostí do zpráv, výzkum rozhodovacích procesů v rámci mediálních organizací, rutin vyvíjených zpravodajskými redakcemi pro efektivní zvládnutí neustálého přívalu nových informací, ale také analýza organizační struktury redakcí, rozdělení odpovědnosti a rolí, případně vliv a zdroje konfliktů při zpracovávání zpráv.

Jak ukazují dosavadní poznatky zkoumání produkce zpráv, média jsou při výběru událostí směrována i jinými potřebami než snahou vybrat nejdůležitější a aktuální děje, ke kterým ve společnosti dochází. Média také usilují o získání a udržení pozornosti patřičného množství příjemců. Zároveň disponují omezeným množstvím finančních (i jiných) zdrojů a jsou tak nucena uplatňovat určité rutinní postupy při sběru informací o událostech. Soustředí se například na určité organizace a instituce, u kterých je pravděpodobnější výskyt událostí vhodných pro zpravodajství. Podle některých studií mají redaktoři zpravodajství také sklon k rutinnímu využívání omezeného množství informačních zdrojů, se kterými jsou v pravidelném kontaktu.

Zpravodajství zpravidla vzniká jako výsledek činnosti mediálních profesionálů v rámci mediálních organizací, které vykazují vysokou úroveň hierarchizace, dělby práce, rozdělení odpovědnosti a rolí. Jde tak často o velmi složitý mechanismus, ve kterém je určeno, který pracovník má co na starosti a za co nese odpovědnost. Kromě zpravodajských redaktorů se na podobě zpráv podílejí editoři, fotografové, kameramani, fotoeditoři, vedoucí vydání, šéfredaktoři, ovlivňovat podobu zpráv ale mohou i zástupci inzertního oddělení a vlastníci média.

Odlišnost rolí podílejících se na tvarování zpravodajského příběhu s sebou nese odlišné cíle a rozdílný pohled na to, jak by zpravodajství mělo vypadat. To může vyvolávat při produkci zpráv konflikty mezi jednotlivými rolemi a specializacemi, které se zřejmě nejčastěji odehrávají mezi inzertním oddělením (usilujícím o co největší zisk z prodaného inzertního prostoru) a zpravodajskou redakcí (upřednostňující dodržování profesních norem žurnalistiky) nebo mezi redaktory (snažícími se o nejvěrnější popis událostí) a vedením redakce (usilujícím o nejatraktivnější zpracování pro příjemce). Velké mediální organizace se často úrovní byrokratizace své činnosti podobají jiným velkým organizacím sociálního života.

Z hlediska současného paradigmatu mediálních studií je striktní snaha o oddělení zkoumání produkce zpráv od zpravodajských obsahů jen stěží obhajitelná. Tradiční rozdělení oblastí výzkumu médií na sledování: 1) produkce, 2) obsahů a 3) percepce a účinků nám tak poslouží spíše jen jako základní strukturační rámec textu doplněný o oddíl věnovaný kontextu komunikace zpravodajství.

Co je obsahem zpravodajství?

Témata probíraná v této kapitole

•Jaké vlastnosti by měla událost mít, aby se dostala do zpráv.

•Co jsou zpravodajské hodnoty.

•Jaké typy zpráv můžeme rozlišovat.

•Co je pseudoudálost.

Současná masová média nabízejí celou řadu nejrůznějších obsahů, jimž jejich příjemci přisuzují velmi rozdílný význam a velmi rozdílné role. Něco považují za zdroj zábavy a výzvu k odpočinku (filmy, seriály, křížovky, střípky ze života celebrit), něco vnímají jako možnost poučit se či vyřešit nějaký problém (vzdělávací pořady, poradny), něco jako možnost konfrontovat své názory s názory druhých (komentáře, dopisy redakci).

Mezi všemi těmito typy obsahů má v produkci médií v liberálnědemokratických společnostech zcela zvláštní postavení zpravodajství, tj. nabízení informací (tzv. zpráv) o rozmanitých událostech, které by mohly být pro příjemce důležité, užitečné – nebo alespoň zajímavé. Právě pro svou předpokládanou důležitost či užitečnost jsou zprávy považovány za významný atribut médií, dokonce někdy za jednu ze společenských „funkcí“ komunikace. Zprávy nám mají pomáhat orientovat se ve světě, zvažovat naše možnosti v dalším životě, pomáhat nám rozhodovat se v roli voličů a podobně. A pro svůj předpokládaný vztah k realitě (vždyť jsou „o ní“) se zprávy často považují za relativně věrohodnou informaci o světě, lidech, společnosti. Tato věrohodnost se opírá o představu, že média jsou skutečně schopna nabídnout to, co je důležité, významné, pro příjemce relevantní.

Je tomu ale skutečně tak? Vybírají média zprávy do zpravodajství skutečně podle důležitosti událostí, o nichž mají referovat? A pokud ano, v čem spočívá tato „důležitost“? A pokud ne, jaká mají média kritéria pro výběr zpráv? Jaká událost se vlastně může stát zprávou?

Co se může stát zprávou?

Otázka „co je a co není zpráva“ se prolínala zkoumáním zpravodajství v rámci studia médií po celé 20. století. Co určuje, že některé události jsou označeny za zaznamenání vhodné a jsou posléze novináři vybrány do médií a jiné naopak zůstávají nepovšimnuty? Kdo, za jakých okolností a z jakého titulu má možnost určovat, co bude prezentováno příjemcům mediálních sdělení jako důležitá aktuální informace o společnosti, ve které žijí? Které okolnosti rozhodují o tom, proč něco média považují za zaznamenání hodné a něco nikoliv? Ačkoli se běžný čtenář, divák či posluchač nemusí nad těmito otázkami při spotřebě mediálních obsahů vůbec pozastavovat, jejich zodpovězení má zásadní vliv na to, jakých obrazů a reprezentací společnosti se mu pravidelně dostává. Je totiž zřejmé, že za výběrem zpráv do zpravodajství existuje nějaký soubor kritérií pro rozhodování, který je relativně obecný, tedy sdílený více novináři a redakcemi – a akceptovaný dokonce i čtenáři jako určitá forma návyku či intuitivně přijímané normy.

Úvahy o tom, co se má objevit ve zprávách, jsou ovšem staršího data – provázejí vlastně periodický tisk téměř po celou dobu jeho existence. Úvahu o tom, co je pro příjemce lákavé, naznačuje již Jan Ámos Komenský v Labyrintu světa, když přirovnává šiřitele zpráv („novináře“) k pištcům, kteří vyluzují lákavé melodie (Komenský, 1970). Odborněji se výběru zpráv věnoval německý autor Tobias Peucer (jeho práce z roku 1690 bývá považována za první odbornou studii o novinářství, viz Kunczik, 1994, s. 118) či Kaspar Stieler. Vydavatel amerického deníku New York Sun (list z třicátých let 19. století, který je považován za jeden z prvních titulů s masovým nákladem a „lidovým“ charakterem) v roce 1835 napsal: „Zprávy, mají-li dostát svému jménu a být zajímavé pro publikum, musí obecně vzato zpravovat o válkách a bojích, hrdelních zločinech a krvi, o zraněních a kacířích, o rozbitých hlavách, zlomených srdcích a zlomených kostech, o neštěstích způsobených požárem či potopou, o zničeném majetku, uloupeném majetku, odpíraných právech, poškozené pověsti, zhořklých citech a o útlaku působeném národy, obcemi i jedinci.“ (cit. podle Hoyera, 2005).

Jak tedy vypadá rozhodování o zařazení nějaké události na stránku deníku či do zpravodajské relace? Přistupuje novinář či editor k výběru zpráv s nějakým jasně stanoveným záměrem? Již první studie způsobů výběru událostí do zpráv ukázaly, že redaktoři vybírají zprávy víceméně spontánně, bez hlubší reflexe, převážně na základě dlouhodobější zkušenosti (White, 1950). Tato zkušenost není podrobena žádnému kritickému hodnocení, považuje se za samozřejmou, nezpochybňovanou, přijímanou. Jinými slovy, redaktor přemýšlí o tom, kterou konkrétní zprávu vybere, méně již o tom, proč to dělá. Snahy přesně definovat, co je zpráva a jaké jsou kořeny kritérií pro výběr zpráv, tak jsou spíše rekonstrukcí z dílen komunikačních výzkumníků než měřítkem praktikujících novinářů.

Původní studie navíc opomíjely skutečnost, že výběr událostí do zpráv je jen jednou z úrovní selektivních procesů, ke kterým při produkci zpravodajství dochází. Americký sociolog Dan Berkowitz (1997) označil představu, že události čekají jako jasně ohraničené celky, nadané důležitostí a „zaznamenáníhodností“ jako svými vlastnostmi, někde vně médií a dobří novináři vědí, kde je hledat, dokonce za jeden z prvků ideologie novinářského řemesla. Situace je ve skutečnosti mnohem složitější, upozorňuje Berkowitz, novináři vybírají nejen téma události, ale také adekvátní informace, aktéry a místa, které do příběhu zahrnout a které nechat opomenuty – tedy které zamlčí. To, co si představujeme pod výběrem událostí, je tak jen jednou z rovin selekce. Na všech úrovních výběru navíc musejí novináři zohledňovat naplňování celé řady dobově a sociálně podmíněných požadavků – např. normativních (jako je v liberálnědemokratických společnostech etický imperativ objektivity a vyváženosti), dále estetických požadavků kladených na „dobrý novinářský příběh“ (jako je jasná dějová linka bez matoucích narativních odboček) a také představ o předpokládaném publiku, které sdílejí s kolegy či s vydavatelem nebo vysílatelem (jako jsou jeho zájmy, zvědavost a jaké akceptuje mechanismy udržení pozornosti).

Je tedy zřejmé, že událost, o níž jednotlivá zpráva pojednává, je vlastně jen jakousi inspirací, na jejímž základě zpravodaj či redaktor vytvoří zprávu jako stylistický útvar, který se snaží uspořádat tak, aby vyhovoval výše zmíněným požadavkům. Je dokonce zřejmé, že i událost, jež ke vzniku zprávy inspiruje, je vybírána a posléze re-konstruována tak, aby bylo možné oněm požadavkům vyhovět.

Zpravodajské hodnoty

Obr. 1Zpravodajské hodnoty podle Westerstahla a kol.

Typologie zpráv

Při sledování zpravodajství není těžké rozpoznat, že ačkoli je zjevnou, tedy manifestní funkcí zpravodajství přinášet nové informace, přece se s opakující pravidelností objevuje omezené množství typů zpráv a vzorců jejich časového zakotvení.

Typy zpráv

•politické události, které jsou ve zprávách nejčastěji definovány vládou, parlamentem a představiteli politické sféry;

•ekonomické události, které jsou podle autora nejčastěji prezentovány na pozadí soukromých společností a členů jejich řízení;

•zahraniční události, obvykle popisované jako vztahy vlád mezi sebou;

•domácí události, které disponují širokou škálou referentů od zpráv odehrávajících se na pozadí konfliktu po „lidsky jímavé příběhy“ (human interest stories, někdy též „hluboce lidské příběhy“, v českém novinářském profesním slangu „há-el-péčka“);

•příležitostné události (occasional stories), mezi které autor řadí příběhy o neštěstích, celebritách a podobně;

•sport, který většinou akcentuje mužské sporty a svět profesionálního sportu.

Vzorce časového zakotvení zpráv

Další možnosti třídění zpráv

1.Je událost výsledkem záměrného jednání lidí?

2.Je ten, kdo usiluje o zveřejnění události, zároveň jejím hlavním aktérem?

Pomocí těchto dvou ukazatelů události ve zprávách třídí na: rutinní události, nehody, skandály a nahodilosti (viz tab.).

Výsledek záměrného jednání

Rutinní událost

Skandál

•habituálním přístupem: jde o události, u nichž jejich aktér disponuje určitou formou moci a má přístup do zpravodajských obsahů téměř automaticky zajištěn. Podíváme-li se na totéž kritérium z hlediska výše zmíněných faktorů zpravodajské hodnoty, pak zjistíme, že jde o aktéry, kteří sami o sobě jsou „zpravodajsky hodnotní“. Jde například o projev či jiné politické činy prezidenta, předsedy vlády, ale také o přední sportovce, hvězdy showbyznyssu a celebrity obecně;

•narušujícím přístupem: projevuje se u událostí jejichž aktéři nedisponují mocí prosadit se do zpráv a postrádají možnost habituálního přístupu. Pokud se chtějí prosadit do zpravodajského obsahu, musejí vytvořit (inscenovat) překvapivou událost na základě principu narušujícího řád, narušit běžný život společnosti, způsobit šok. Tohoto principu využívají demonstrace, blokády dopravy, ale také takzvaný guerila marketing. Nahlédnuto prizmatem zpravodajských hodnot, jedná se o využívání faktoru překvapivosti, jedinečnosti, popřípadě negativity (např. vyvolání rvačky při demonstraci) či zájmu o celebritu. Zde se fakticky „logika“ mediální produkce (promítající se do faktorů zpravodajské hodnoty) stává nástrojem, jímž lze zpravodajskou agendu ovlivňovat zvenku, tedy nástrojem na manipulaci médii (viz dále následující podkapitolu Pseudoudálost);

•přímým přístupem: do této kategorie spadají případy, kdy novinář z vlastní iniciativy vypátrá klíčové informace a stane se sám hlavním promotérem události.

Pseudoudálost

•Pseudoudálost není spontánní, dochází k ní, protože ji někdo naplánoval či záměrně inicioval.

•Pseudoudálosti jsou primárně plánovány pro okamžitou medializaci či reprodukci. Jejich výskyt je časoprostorově připraven tak, aby jejich vlastnosti vyhovovaly médiím. Úspěch každé pseudoudálosti je měřen podle toho, jak moc je o ní informováno.

•Vztah pseudoudálosti k realitě je dvojznačný. Zájem o pseudoudálost vychází především z této dvojznačnosti. Důležité není, co se stalo, ale zda-li je to reálné a co je motivem. Bez určité úrovně dvojznačnosti nemůže být pseudoudálost zajímavá.

•Pseudoudálosti se často stávají sebenaplňujícím se proroctvím. Například tisková konference, na níž jsou prezentovány pozitivní hospodářské výsledky společnosti, může vést ke zvýšení důvěryhodnosti společnosti, většímu zájmu o její akcie a k opravdovému zlepšení jejích hospodářských výsledků.

Shrnutí kapitoly

•Zpravodajství je výsledkem složitého, mnohoúrovňového selektivního procesu.

•Selektivní povaha zpravodajství je zastírána představou, že výběr zprávy je podmíněn charakterem samotné události, o níž se zpravuje.

•Zprávy jsou do zpravodajství vybírány na základě kritérií, jež jsou založena na sdílené zkušenosti médií.

•Tato kritéria se tradičně nazývají zpravodajské hodnoty, popřípadě faktory zpravodajské hodnoty.

Literatura

Vybírání zpráv

Témata probíraná v této kapitole

•Proces výběru událostí do zpráv a první užití metafory gatekeepera (vrátného).

•První výzkum gatekeepingu – vybírání událostí do zpráv.

•Vývoj zkoumání výběru událostí.

•Druhy vlivů působících na rozhodování gatekeepera.

•Vlivy zpravodajské organizace na výběr událostí.

Gatekeeper: Zprávy pouští a zadržuje vrátný

Kde se vzal gatekeeper?

1.Extrakce, tj. výběr určitých informací z informačního univerza.

2.Koncentrace, tj. redukce vybraného materiálu podle požadavků času, nákladů, kapacity komunikačního kanálu a podobně.

3.Pročištění, tj. úprava obsahu a informace tak, aby byly vyloučeny elementy z hlediska komunikačního záměru nežádoucí, redundantní nebo irelevantní.

4.Konečná formulace, která spojuje danou informaci s jinými informacemi tak, aby mohla být základem pro další rozhodování.12

Obr. 2Gatekeeping podle Shoemakerové

•popíšeme více úrovní analýzy (některé výzkumy kombinují např. osobní postoje s komunikačními rutinami, což obohacuje perspektivu);

•budeme zkoumat vlivy a moc jednotlivých úrovní organizace při gatekeepingu;

•budeme se více zabývat samotnými „bránami“ a silami, které je obklopují a působí na ně;

•rozšíříme svůj pohled mimo pouhý výběr;

•se více zaměříme na charakter sdělení a jak jeho forma ovlivňuje možnosti projít branou;

•porovnáme činnost gatekeepingu v rozdílných komunikačních organizacích a typech médií.

Etapy vývoje zkoumání gatekeepingu

1.Individuální studie – vycházejí z předpokladu, že selektivní procesy jsou závislé výhradně na individualitě gatekeepera.

2.Institucionální studie – sledují proces gatekeepingu v kontextu celé mediální organizace.

3.Kybernetické studie – všímají si výběru zpráv jako součásti širšího sociálního systému a snaží se kombinovat více rovin zkoumání.

Vlivy na rozhodování gatekeepera

•individuální úroveň,

•úroveň mediálních rutin,

•úroveň organizace,

•extramediální úroveň,

•ideologická úroveň.

Individuální úroveň gatekeepingu

Vlivy rutin a organizace

1.publika,

2.mediální organizace,

3.zdrojů.

1.Co je přijatelné pro publikum?

2.Co je médium schopno zpracovat?

3.Jaký informační materiál je k dispozici?

Vlivy mediální organizace

Vliv mediální organizace na povahu gatekeepingu

1.Jaké jsou jednotlivé role v organizaci?

2.Jak je organizace strukturována?

3.Jaká je politika média?13

4.Jak je tato politika média prosazována?

Obr. 3Gatekeeping v redakci Hospodářských novin

Vliv technologické podstaty média na povahu gatekeepingu

•rozhodování o výběru zpráv je spíše skupinový proces;

•„klíče k bráně“, které novináři vyjmenovali, se liší od tradičních faktorů zjištěných u gatekeepingu u novin;

•„otevírání a zavírání brány“ má v televizi svá specifika: příběhy, které se definitivně dostaly přes produkční bránu, musely před vlastním odvysíláním projít ještě dalšími branami institucionální a byrokratizované povahy;

•velmi významnou roli hraje „brána“ technické kvality.

Shrnutí kapitoly

•Média jsou zpravidla nucena vypořádat se s nadbytkem potenciálních zpráv, a musí si proto vybudovat relativně spolehlivé mechanismy jejich výběru.

•V mechanismu výběru zpráv hraje významnou roli osobnost toho, kdo zprávy vybírá.

•Vybírání zpráv se dá popsat pomocí metafory dveřníka, který některé zprávy „pustí“ do zpravodajství a jiné „nechá stát venku“.

•Na rozhodování dveřníka má vliv celá řada faktorů od organizačního rámce jeho činnosti přes profesní rutiny po nejrůznější tlaky a zájmy.

•Do rozhodování o obsahu zpravodajství (a médií vůbec) není zpravidla zapojen jeden dveřník, nýbrž několik dveřníků různé úrovně a různého postavení v podnikové hierarchii.

Literatura

Zpravodajská organizace a její rutiny

Témata probíraná v této kapitole

•Profese redaktora a její specifika.

•Vliv individuality redaktora na podobu zpráv.

•Vliv zpravodajské organizace na zpravodajství.

•Rutiny spojené s produkcí zpravodajství, zpravodajské sítě.

•Negativní vlivy rutinního zpracovávání událostí.

Zvláštnosti profese redaktora

Vliv individuálních vlastností novináře

Výzkum Americký novinář

Organizační vlivy

•Jakou míru svobody má mediální organizace ve vztahu k okolní společnosti a jaká míra svobody je poskytována uvnitř samotné organizace?

•Do jaké míry je výsledný produkt ovlivňován organizačními rutinami? (Viz dále.)

•vrcholný management;

•střední management představovaný šéfredaktory, editory, manažery (inzerce);

•přední linie (redaktoři, kameramani).

1.zpravodajsky orientovanou pracovní kulturu, jejímž nositelem jsou redaktoři podílející se na shromažďování a zpracovávání zpráv;

2.politicky orientovanou pracovní kulturu, která je záležitostí redakčního vedení a významných politických korespondentů;

3.ekonomicky orientovanou kulturu týkající se inzertního oddělení, ale i šéfredaktora odpovědného za ekonomickou prosperitu média;

4.technickou pracovní kulturu související s řešením výrobních problémů a s profesemi, které se starají o komunikační technologii a technickou kvalitu sdělení.

Analýza organizační struktury

1.Jaké jsou role v rámci organizace? Množství a různorodost rolí ukazuje, do jaké míry jsou jednotlivé pozice specializované a diferencované.

2.Jak je organizace strukturovaná? Jaké jsou hranice autority mezi jednotlivými odděleními. Zda je moc centralizovaná se silným vertikálním propojením a jak jsou jednotlivá oddělení kombinována.

3.Jaká je politika média a jak je uplatňována? Porozumění požadavkům organizace vyžaduje, abychom znali její priority a cíle.

4.Jak je politika organizace posilována? Jakými prostředky je posilováno rozdělení autority a pravomocí. Jakou má vedení organizace kontrolu nad pracovníky a nad tím, že dodržují politiku média.

Obr. 4Vlivy působící na produkci zpráv

Vlivy rutin

1.Co je přijatelné pro publikum?

2.Co je schopna mediální organizace zpracovat?

3.Jaký surový materiál má organizace k dispozici od dodavatelů (zdrojů)?

•Příjemci se zajímají o události v určitých oblastech.

•Příjemci se zajímají o aktivity specifických organizací.

•Příjemce více zajímají určitá témata.

Shrnutí kapitoly

•Podoba zpráv je ovlivňována jak vlastnostmi redaktora, tak organizačními tlaky a rutinami.

•Vlastnosti redaktora, jako je rod, věk, příslušnost k sociální třídě, ale i jeho hodnoty, postoje a názory, mohou ovlivňovat podobu zpráv, a je proto důležité je poznávat. Je to ale vždy mediální organizace, která může vlivy jednotlivých redaktorů korigovat, případně až negovat.

•Pro odhalení vlivu mediální organizace na podobu zpráv je nejdůležitější, jaké míře svobody se organizace těší ve vztahu k okolní společnosti a jakou míru svobody a volnosti poskytuje jednotlivým redaktorům a dalším profesím při zpracovávání zpráv.

•Každá zpravodajská organizace představuje souhrn rozličných rolí, které mohou sledovat různé cíle a mít odlišné představy o podobě zpráv. Z toho mohou pramenit konflikty ovlivňující zpracovávání zpráv (např. mezi redakčním a inzertním oddělením).

•Zpravodajské organizace pro zvládnutí návalu informací v časové tísni využívají rutinních postupů. Ty se mohou projevovat rutinním užíváním zdrojů informací, využíváním zpravodajské sítě pro odhalování nových událostí a dalšími způsoby. Přemíra rutin snižuje flexibilitu média a přibližuje produkci zpráv tovární montážní lince.

Literatura