Úvod

Drahomír Ševčík, Naděžda Špatenková

Rodinné vztahy tvoří významnou součást našeho života. Vztahy mezi manželi, rodiči či sourozenci zdaleka nejsou vždy láskyplné a uspokojující – někdy spíše naopak. Mnohdy má soužití v rodině jen pramálo společného s idealizovanými obrázky z kýčovitých televizních reklam. Rodina může být také zdrojem obrovského napětí, přivádět lidi k zoufalství nebo je naplňovat značnou úzkostí a pocitem viny (Giddens, 1999, s. 174). Soužití s některými členy rodiny může být doslova „noční můrou“. Sociolog Richard J. Gelles (1997) tvrdí, že rodina je nejagresivnější skupinou ve společnosti, s výjimkou policie a armády. Také jiný významný sociolog, Anthony Giddens (1999, s. 177), poukazuje na to, že k násilí „v rodinném kruhu“ dochází statisticky mnohem častěji než na ulici. Existuje tedy větší pravděpodobnost, že budeme zabiti, zraněni, fyzicky či jinak napadeni v prostředí našeho domova někým, koho důvěrně známe, než kdekoli jinde. Násilí páchané v rodině je tak nejrozšířenější formou násilí vůbec a zároveň formou nejméně kontrolovanou a co do své frekvence a závažnosti nejvíce podceňovanou.

Násilí v rodině je nepřehlédnutelnou realitou i v naší společnosti. V České republice se podle provedených sociologických šetření (STEM, 2001, 2006) odehrává násilí v každé čtvrté rodině. Přitom ještě na počátku devadesátých let 20. století se náš stát řadil k těm zemím, pro něž jako by domácí násilí neexistovalo. Postupně se však situace začala významně měnit a na konci milénia se o tomto jevu začalo u nás otevřeně hovořit jako o zásadním společenském problému, který vyžaduje ze strany státu zvýšenou pozornost.

Péče o oběti domácího násilí se ujaly neziskové organizace. Jejich vliv na veřejné mínění začal sílit a jejich úsilí postupně vyburcovalo státní orgány k aktivnějšímu přístupu k problematice domácího násilí. Začaly se objevovat první pozitivní výsledky zejména v oblasti práva. Nejvýznamnější změnou byla novela trestního zákona z roku 2004, která nově zavedla skutkovou podstatu trestného činu týrání osoby žijící ve společně obývaném bytě nebo domě podle § 215a – v nové právní úpravě trestního zákoníku účinného od 1. ledna 2010 jde o § 199 týrání osoby žijící ve společném obydlí.

Výsadní postavení a průkopnickou roli v boji proti domácímu násilí zaujalo občanské sdružení Bílý kruh bezpečí (BKB), které se od roku 1991 zabývá pomocí obětem trestné činnosti v ČR a jemuž se podařilo v této oblasti prosadit klíčové návrhy a realizovat zásadní systémové změny.

Od roku 2000 toto občanské sdružení realizovalo projekt Domácí násilí, jehož základní mezníky připomínáme (s využitím materiálů BKB, 2005, 2006, 2007):

• V roce 2001 byl realizován první reprezentativní sociologický výzkum zkoumající postoje české veřejnosti k domácímu násilí. Jeho výsledky byly publikovány a prezentovány v masmédiích. Na něj navazovala rozsáhlá celostátní osvětová kampaň. V září 2001 byl spuštěn provoz linky DONA – první nepřetržité telefonické služby pro osoby ohrožené domácím násilím.

• V roce 2002 byla z iniciativy Bílého kruhu bezpečí založena Aliance proti domácímu násilí, jejíž expertní skupina připravila znění zákona na ochranu před domácím násilím, který byl legislativními orgány přijat v roce 2006 a nabyl účinnosti k 1. lednu 2007 (zákon č. 135/2006 Sb.).

• V letech 2003–2004 byl v Ostravě realizován pilotní projekt Interdisciplinární přístup k řešení případů domácího násilí, který potvrdil nedostatečnost právní ochrany obětí domácího násilí, absenci systému pomoci těmto lidem, a tedy nutnost přijetí nové legislativy v této oblasti včetně vybudování systému pomoci obětem domácího násilí vytvořením sítě specializovaných pracovišť. Zároveň ukázal na nutnost mezioborové spolupráce zainteresovaných subjektů státní správy, samosprávy, neziskového sektoru a dalších institucí při řešení konkrétních případů domácího násilí. Projekt byl v letech 2005–2006 úspěšně přenesen také do Brna a Ústí nad Labem.

• V říjnu 2004 se konal v Praze První národní kongres Aliance proti domácímu násilí pod názvem Nová legislativa a nová praxe. Odborníci z ČR měli první příležitost k celonárodní diskuzi, k výměně informací a byli také seznámeni s návrhem zmiňovaného zákona na ochranu před domácím násilím, který – inspirována rakouským modelem – připravila expertní skupina Aliance proti domácímu násilí.

• V letech 2005–2007 realizoval Bílý kruh bezpečí projekt Hráz v rámci Operačního programu Rozvoje lidských zdrojů. Prostřednictvím devíti aktivit byly připraveny podmínky pro budování nového systému péče o osoby ohrožené domácím násilím; pro české podmínky byly ověřeny, upraveny a aplikovány zahraniční metody řešení a detekování problému domácího násilí; proběhly výcviky a školení pro policisty, soudce, sociální pracovníky, budoucí pracovníky intervenčních center. Bílý kruh bezpečí připravil a vydal řadu manuálů, příruček, metodických materiálů, zapojil se do osvětové kampaně apod.

• Rok 2007 byl počátečním rokem budování nové praxe v oblasti domácího násilí. Zákon na ochranu před domácím násilím nabyl účinnosti k 1. lednu 2007, začal být aplikován v praxi. Přímou pomoc osobám ohroženým domácím násilím začalo poskytovat 15 intervenčních center v krajských městech ČR. Bílý kruh bezpečí pokračoval ve školení policistů, soudců, pracovníků intervenčních center, supervidoval zavádění vytvořených metodik do praxe, monitoroval aplikační praxi nové legislativy a zřídil intervenční centrum se sídlem v Ostravě.

Bílý kruh bezpečí stále hraje významnou roli v péči o osoby ohrožené domácím násilím. Především díky jeho neúnavné aktivitě došlo ke všem zmiňovaným změnám a k nastolení účinného systému v boji proti domácímu násilí.

Tato publikace představuje malý, nikoli však nevýznamný příspěvek k diskuzi o problematice domácího násilí – přináší základní informace a přibližuje aktuální situaci v této oblasti v České republice z pohledu psychologie, sociologie, sociální práce, legislativy a praxe v komplexní péči o osoby ohrožené domácím násilím. Opírá se nejen o profesní zkušenosti autorů, spoluautorů a dalších expertů, ale také o české i zahraniční literární zdroje, výstupy sociologických výzkumů a různých empirických šetření a samozřejmě také o zážitky osob ohrožených domácím násilím, které laskavě svolily k tomu, aby jejich příběhy a výpovědi byly v této knize zveřejněny. Děkujeme jim za jejich odvahu a důvěru.

Věříme, že tato kniha bude užitečná pro všechny pracovníky v pomáhajících profesích, především pro psychology, sociální pracovníky, lékaře a další zdravotnické pracovníky, pro policisty, právníky, učitele, vychovatele a další odborníky, stejně tak i pro studenty příslušných oborů a pro všechny, kteří se s domácím násilím setkávají, ať pracovně, či v soukromí. Domácí násilí je fenomén, jemuž by měla být věnována náležitá pozornost nejen ze strany odborné veřejnosti, neboť se může kdykoli dotknout kohokoli z nás.

Pracovníci v pomáhajících profesích by se měli naučit správně identifikovat a detekovat problém domácího násilí, pochopit jeho kontext i dynamiku a osvojit si efektivní intervence. Měli by se naučit citlivě komunikovat s osobami ohroženými domácím násilím a ukázat jim cestu ke službám intervenčních center, specializovaných pracovišť pro pomoc osobám ohroženým domácím násilím.

Všichni bychom měli o problému domácího násilí přemýšlet a nebýt lhostejní.

1 Rodina jako místo bezpečí i násilí

Irena Sobotková

Rodina. Je primárním kontextem lidské zkušenosti od kolébky až po hrob. Touto vzletnou větou by se dalo začít každé psychologické pojednání o rodině. Právě fakt, že v rodině prožíváme velkou část života, že se k ní vztahujeme, z rodinných událostí se radujeme a rodinnými problémy se trápíme, jsme její součástí, dodává rodině v životě každého z nás nenahraditelný význam. Ovlivňuje nás jak to dobré, co z rodiny čerpáme a co v ní spolu s ostatními vytváříme, společné prožitky, tak to, co se nedaří a co nás v ní potkalo zlého.

Z české psychologické tradice je nutno zmínit dílo profesora Zdeňka Matějčka, který začal o rodině psát svým typickým způsobem, s laskavou moudrostí. V závěru knihy Výpravy za člověkem (Matějček, Langmeier, 1981, s. 220) podává tuto definici rodiny: Co je tedy rodina? Stručně řečeno, je to společenství, kde se sdílí čas, prostor, úzkost i naděje, kde se soužitím všichni „učí pro život“, kde všichni dávají i přijímají, kde formují svou osobnost a mají možnost zrát k moudrosti – a kde podstatnou složkou všeho je vzájemně sdílená a působená radost. A právě v tom je něco pro rodinu hluboce specifického: Je tu dána jedinečná příležitost, aby toto společenství bylo společenstvím radosti. Uvedený citát představuje ideální stav, jaký by v rodině měl být. Rodina funguje tímto způsobem pouze tehdy, je-li plně funkční. Popis fungování a otázky funkčnosti rodiny jsou v poslední době jednou z hlavních oblastí výzkumu v psychologii rodiny (Plaňava, 2000; Matoušek, 2003; Sobotková, 2007a).

Základní funkce rodiny. V literatuře jsou popisovány dlouho a jejich obsah se mění.

• Reprodukční funkce – v současnosti tato funkce slábne. Vyplývá to ze sociodemografických trendů, v jejichž rámci se rodičovství realizuje (Šťastná, 2005; Možný, 2006). Zvyšuje se věk při vstupu do manželství a při narození prvního dítěte, běžné je pozdní či odkládané rodičovství (Matějček, 1996; Berryman, Windridge, 1998; Vágnerová, 2007). Klesá sňatečnost a zvyšuje se počet párů, které přestože mají děti, manželství neuzavírají. Zvyšuje se počet dětí narozených mimo manželství i mimo trvalý vztah rodičů, rozvodovost je stále vysoká. Narůstá počet rodin s jedním rodičem. Mít dítě již není jedinou variantou, jak smysluplně naplnit život v dospělosti. Jak uvádí Sirovátka (2003), mladí vzdělaní lidé při konfrontaci s komplikovanou realitou volí odklad rodičovství, malý počet dětí, či dokonce „populační abstinenci“.

• Emoční funkce – týká se začlenění jedince do rodinné struktury, pocitu sounáležitosti s rodinou, osobní identity, smyslu života (Patterson, 2002a). Spolu s funkcí socializačně-výchovnou se aktuálně jeví jako kriticky rozhodující pro funkčnost a stabilitu rodiny. Životní filozofie, v níž v současné době převládají individualistické hodnoty, relativizuje závazek a trvalost manželského svazku. K tomu přispívá názor, že máme právo volit své osobní štěstí v kterékoli fázi života. Rodina se tak stává značně nestabilní společenskou institucí, neboť spočívá na křehkých základech, především právě na kvalitě emočních vztahů.

• Socializačně-výchovná funkce – spočívá v odpovědnosti rodiny za výchovu, socializaci a vzdělání dětí. Rodina je nejdůležitějším, ale nikoli jediným socializačním činitelem. Významnou roli hrají i vrstevníci, škola, média, různé zájmové skupiny, později i vlastní aktivita a směřování dospívajícího.

• Ekonomická funkce – je ovlivněna společenskými a ekonomickými změnami, rostoucí vzdělaností a zaměstnaností žen. Muži už nejsou výhradními živiteli rodiny, což má dopad na očekávání a požadavky spojené s mužskou a ženskou rolí, jakož i na náplň rolí rodičovských. Roste zájem zejména o problematiku mužské identity (Badinterová, 2005; Biddulph, 2007).

Odraz proměn společenských hodnot ve fungování rodiny. Demokratizace společnosti a přijímání západoevropského životního stylu po roce 1989 znamenaly současně rozšiřování individualistických postojů, zaměření na seberealizaci a svobodu volby, prudký rozvoj konzumního způsobu života. Spolu s tendencí upřednostňovat liberální hodnoty před tradičními hodnotami působí tyto trendy jako faktory potenciálně ohrožující stabilitu rodiny. Zajímavé sociologické výzkumy hodnot v ČR ukázaly, že už od devadesátých let 20. století se v hodnotových preferencích drží jako nejvyšší hodnoty (Prudký a kol., 2009):

• rodina,

• práce,

• volný čas,

• přátelé,

• politika,

• náboženství.

Rodina je stále nejvýznamnější hodnotou, ale od zmíněného období její význam nepatrně klesá. Hodnota práce poklesla nejvíc, zatímco hodnoty volný čas a přátelé radikálně posílily. I když se struktura hodnot v podstatě zachovává, po roce 1990 silně vzrostla hédonistická hodnotová orientace, která je v současné době dominující. Postmoderní doba je poznamenána trvalou změnou. Životní jistoty jsou slabší, a tak se zvýrazňuje tendence užívat si, spojená s konzumem a materialistickým viděním světa. Rodina je často spojována s představou uspokojení individuálních potřeb a osobního štěstí. Vliv tohoto trendu nelze absolutizovat, ale vzhledem k budoucí stabilitě a integritě rodin je přinejmenším problematický.

Řada autorů se shoduje na tom, že rodinný život a rodičovství jsou v dnešní době psychicky značně náročné (Zeman, 2005). Přispívá k tomu více faktorů, např. rychlé životní tempo, vysoké nároky v pracovní sféře, obtížná harmonizace práce a rodiny, informační boom, širší možnosti seberealizace hlavně u žen, chybění kvalitních rodičovských vzorů z dětství, určitá izolovanost mladých rodin od starší generace.

Rodin s narušenou funkčností přibývá, sociology je diskutován zejména fenomén krize rodiny (Sullerot, 1998). Psychologové spíše zdůrazňují změny ve fungování rodin, ohrožující a ochranné faktory. Poměrně často se setkáváme s tím, že funkčnost rodiny je chybně posuzována podle toho, zda rodina je či není úplná. Neúplné rodiny bývají ztotožňovány s rodinami nefunkčními. To je ovšem zavádějící, neboť úplná rodina může být těžce dysfunkční a neúplná rodina může fungovat dobře. Rodiny s jedním rodičem, častěji s matkou, představují stále rozšířenější rodinný typ. Vznikají rozvodem, rozchodem, ovdověním, přijetím dítěte do náhradní rodinné péče jedním žadatelem nebo porodem dítěte mimo manželství. Rodičovství v neúplných rodinách je složité, ale zvládnutelné. V případě rozpadu vztahu rodičů závisí další vývoj dětí hodně na tom, jaké poměry rozchodu předcházely (ohrožující jsou dlouhodobé konflikty, vydírání, hádky a situace, kdy je dítě svědkem domácího násilí) a jaký je nadále vztah obou rodičů. Struktura rodiny však sama o sobě není rizikovým faktorem, tím jsou narušené rodinné procesy (Gagné a kol., 2007). Odhaduje se, že v jedné čtvrtině až třetině rozpadlých rodin přetrvává vážný rodičovský konflikt (Emery, 1999, in Gagné a kol., 2007).

Kvalita rodinného života. Ovlivňuje ji mnoho aspektů, různí autoři se však shodují na třech nosných principech zdravého rodinného fungování.

• Soudržnost, koheze – souvisí s rodinnou intimitou, blízkostí, sounáležitostí. Ve funkčních rodinách je zdravá soudržnost vyvažovaná přiměřenou autonomií členů rodiny (Plaňava, 1994). Je přirozené, že v každé fázi rodinného životního cyklu je poměr sil soudržnosti a sil směřujících k autonomii jedince trochu jiný. V rodinách s dětmi útlého a předškolního věku převažují síly soudržné, v rodinách s adolescenty jsou běžně zvýrazněné tendence k autonomii. V kontextu domácího násilí je potřeba zmínit ještě pojem pseudosoudržnost. Ta nevyplývá na rozdíl od pravé soudržnosti ze spontánního přání být v blízkosti a důvěrné interakci s druhými členy rodiny, ale jde o nepravou či účelovou soudržnost. Při pohledu zvenčí může rodina působit hodně soudržně, ovšem při bližším zkoumání často vyjdou najevo narušené citové vazby a změněná komunikace v rodině. Bývá přítomno tzv. rodinné tabu, kolem něhož se rodina nebo její část pod tlakem okolností semkne. Něco se neříká, o něčem se nemluví. Rodinné tabu může být poměrně dlouho skrýváno, což je charakteristické právě pro rodiny s výskytem domácího násilí. Aby byly problémy utajeny, jsou členové rodiny manipulováni násilnou osobou, omezováni, až izolováni od přirozených zdrojů sociální opory, jako jsou rodiče a přátelé. Zvýšená kontrola, zda se všichni chovají loajálně, působí negativně zejména na utváření osobnosti dětí. Povrchní a nucené spojenectví většinou zastírá rozpory, konflikty nebo hluboká citová zranění v rodině (násilí). Pseudosoudržnost se dá považovat i za obranný mechanismus, kterým se rodina zaštiťuje před reálným či představovaným ohrožením její jednoty.

• Míra adaptability – týká se schopnosti rodiny přizpůsobovat se měnícím se požadavkům a nárokům života. Počítáme k nim běžné každodenní stresy, i nečekané a nepředpokládané zátěže, jako je např. vážné onemocnění člena rodiny. Obecně platí, že adaptabilita je nezbytná, protože rigidní setrvávání na starých a již neúčelných vzorcích fungování rodiny vede ke stagnaci a k problémům. V průběhu času se mění potřeby členů rodiny, jejich role a tím i rodinná pravidla, proto flexibilní rodiny lépe zvládají změny a stres.

• Rodinná komunikace – je klíčovým procesem při vytváření celkové rodinné atmosféry, při řešení problémů a plánování změn. Přímá a otevřená komunikace působí jako ochranný faktor v rodinném soužití, zatímco nejasná či narušená komunikace může znásobit negativní vlivy rizik a stresů (Sobotková, 2007a).

Zdravé rodinné fungování je mnoha autory chápáno jako schopnost rodiny účinně zvládat náročné či stresové životní události a přizpůsobovat se změnám (např. Shapiro, 1983).

Rodinný stres a rodinné strategie zvládání stresu (family coping). Tyto kategorie jsou vnímány jako kategorie specifické a odlišné od individuálního stresu, jemuž je dosud věnováno mnohem více studií. Výzkumy rodinného stresu se týkají zejména rodin s vážně nemocným či postiženým členem, popř. rodin čelících psychosociálnímu stresu, jako je nezaměstnanost, válečné konflikty, terorismus, život etnických menšin apod. Výzkumy identifikovaly některé účinné strategie zvládání stresu v rodině (McCubbin, Thompson, McCubbin, 1996). Jde o strategie zaměřené na snížení nároků v rodině, na rozšíření možností a získání dalších zdrojů, napomáhající průběžnému zvládání napětí v rodině a strategie kognitivní, orientované na hodnocení rodinné situace či pochopení jejího významu.

Resilience rodiny – začalo se o ní psát v souvislosti se zvládáním každodenních nároků i mimořádných stresů v rodině (Břicháček, 2002; Sobotková, 2004). První model rodinné resilience byl vypracován v devadesátých letech 20. století Hamiltonem a Marilyn McCubbinovými (McCubbin, Thompson, McCubbin, 1996; McCubbin a kol., 1999), vlivný je navazující model Pattersonové (2002b). Překlad termínu rodinná resilience jako „rodinná odolnost“ není vhodný, neboť je zjednodušený. Pojem resilience totiž neznamená jen odolnost ve smyslu pevnosti a nezdolnosti, ale obsahuje navíc i prvky růstu, změny, vývoje, překonání stávajícího stavu. Na rodinnou resilienci nepohlížíme jako na schopnost či vlastnost. Spíše jde o proces, který chrání rodinné fungování, pomáhá udržet integritu rodiny ve stresu a krizi, obnovuje harmonii v rodině, umožňuje nastolení nových vzorců fungování. Při použití pracovního rámce rodinné resilience kombinujeme ekologický a vývojový pohled na rodinu: vnímáme rodinné fungování ve vztahu k jeho širšímu sociokulturnímu kontextu a vícegeneračnímu vývojovému cyklu rodiny. Zajímáme se o společné prvky, které posilují fungování rodiny, i o jedinečné a specifické procesy v konkrétní rodině (Walsh, 2003).

Resilientní rodina dokáže vyvažovat působící nároky, požadavky a rizika se svými možnostmi a zdroji, které má k dispozici. Mezi zdroje resilience rodiny patří hlavně:

• sociální podpůrná síť,

• ekonomická stabilita,

• společně sdílená duchovní orientace,

• soudržnost,

• otevřená komunikace,

• rodinné tradice.

Resilience se v průběhu vývojového cyklu rodiny mění, vliv na ni má více faktorů. Kromě osobnosti rodičů záleží na tom, jak rodina hodnotí závažnost působícího stresoru, jaké strategie řešení problémů a zvládání těžkostí používá, jaká je momentální zranitelnost rodiny (závisí především na kvalitě vztahů) a jaký je typ rodinného fungování. Nejpříznivější je kombinace flexibilních vzorců chování s bezpečnými citovými vazbami v rodině.

Stres, nároky a požadavky jsou zahrnuty pod pojmem rizikové faktory, ohrožující fungování rodiny, zatímco možnosti, zdroje a účinné strategie zvládání těžkostí patří pod pojem protektivní (ochranné) faktory (blíže viz Sobotková, 2007a). Při posuzování funkčnosti rodiny je vždy potřeba zvažovat jak rizikové, tak protektivní faktory. Výzkumy složitého a dosud nejasného vztahu mezi rodinnou resiliencí a resiliencí individuální, kterou do naší literatury uvedli Matějček a Dytrych (1998), jsou však zatím ojedinělé. Ve výzkumu tří generací (Lacková, 2004) se ukázalo, že děti z velmi dobrých rodin se nejeví jako automaticky resilientní. Snad proto, že zatím neměly šanci svůj potenciál resilience rozvinout. Dále byla naznačena tendence, že lidé z původně problémových rodin mohou mít dobrou individuální resilienci, protože jsou zvyklí zvládat stres a mobilizovat zdroje podpory, ale rodina, kterou zakládají, příliš resilientní nebývá. Tato zjištění je však potřeba dále ověřovat.

Zvýšená zranitelnost (vulnerabilita) rodiny – je do značné míry opakem rodinné resilience. Zranitelné rodiny mívají slabou organizační strukturu nebo narušené vztahy, působí na ně více stresorů současně. Někdy rodina přestává být místem prožívaného bezpečí, porozumění a vzájemné důvěry a je narušena její emocionální funkce. V extrémních případech (bohužel ne vzácných) v ní dokonce začne docházet k záměrnému působení bolesti, ať již psychické či fyzické. Začne se rozvíjet proces násilí v rodině a tím je zasažen celý rodinný systém (o dynamice násilí ve vztazích viz dále). Zdroje násilí v rodině jsou mnohočetné, kombinuje se zvýšená zranitelnost rodiny jako systému s případným transgeneračním přenosem násilí, nepříznivými situačními faktory, osobnostními rysy a nezvládnutým chováním v zátěžových situacích.

Nesprávné představy a předsudky o rodině. Jako o prostředí, v němž se mohou objevit násilné interakce, se vyskytují dodnes, proto je žádoucí na ně poukazovat. Jedním z předsudků je mýtus o výskytu domácího násilí spíše v sociálně slabých rodinách (Úlehlová a kol., 2009; Vitoušová, Vedra, 2009; Špatenková a kol., 2011). V nich je možná násilí více vidět, ale vyskytuje se ve všech typech a formách rodin. V rodinách na dobré ekonomické a vzdělanostní úrovni bývá domácí násilí skrytější a rafinovanější. Na další mýtus upozorňuje Wrightová (2009), která uvádí, že domácí násilí se neobjevuje jako následek rozpadlého vztahu, ale naopak, vztah se rozpadá v důsledku primárního problému, tj. násilí. Při zmínce o domácím násilí si většina lidí vybaví násilí páchané na ženách, ale ve skutečnosti jde o veškeré násilí mezi členy jedné domácnosti.

Děti jako svědci domácího násilí. Děti jsou zasaženy domácím násilím odehrávajícím se mezi partnery. V rodinách, kde k násilí dochází, jsou děti jeho svědky až v 95 % případů.1 Tomuto problému nebývá na rozdíl od týrání, zneužívání a zanedbávání dětí věnována patřičná pozornost (Marvánová-Vargová, Pokorná, Toufarová, 2008). Proto se někdy hovoří o dětech jako o zapomenutých nebo neviditelných obětech domácího násilí. Jedna americká studie odhaduje, že 20–25 % dětí bylo svědky domácího násilí mezi rodiči (Osofsky, 2003). Tato nepřímá viktimizace představuje pro dítě nadměrnou psychickou zátěž. Dítě nedokáže situaci rozumově ani emočně zpracovat. Bezprostřední následky, jako je rozrušenost, úzkost, pocit ohrožení nebo viny, dezorganizované či agresivní chování, poruchy spánku, i dlouhodobé důsledky, jako jsou těžkosti ve vztazích, emoční a behaviorální poruchy, vážně ohrožují zdravý vývoj dítěte (Cunningham, 2003; Mabanglo, 2002). Bylo dokonce prokázáno, že děti vystavené pasivně domácímu násilí mají stejně závažné emoční příznaky, např. deprese, jako děti týrané a zneužívané (Sternberg a kol., 1993; Čírtková, Macháčková, Vitoušová, 2002).

Na nebezpečí situace, kdy je dítě svědkem násilí, upozorňuje i rezoluce Rady Evropy z roku 2010. Kdykoli je matka obětí násilí, je velká pravděpodobnost, že dítě je svědkem. Vystavení dítěte násilí vůči matce (případně dalším členům rodiny) je dnes klasifikováno jako forma psychického týrání dítěte s možnými vážnými následky. Dodatečně bylo přidáno k syndromu týraného, zneužívaného a zanedbávaného dítěte (Holden, 2003) a je výraznou nepříznivou okolností psychosociálního vývoje. Matka, která je obětí opakovaného násilí, nemůže být dítěti plně emočně k dispozici a její projevy jsou pro dítě často nesrozumitelné a matoucí. Schopnost být „dobrou matkou“ je u ní v důsledku psychického vyčerpání snížena, ačkoli k tomu má všechny ostatní předpoklady. Hovoříme o snížených rodičovských kompetencích (Wünschová, 2009). Přítomnost domácího násilí v rodině rovněž značně zvyšuje pravděpodobnost současného výskytu syndromu CAN (Child Abuse and Neglect) – syndromu týraného a zneužívaného dítěte –, který je v těchto rodinách až patnáctkrát pravděpodobnější než v běžných rodinách (Luftman a kol., 2005).

Násilí v původní rodině. Je jedním z nejuznávanějších rizikových faktorů rozvoje násilí v partnerském vztahu. Děti mají sklon napodobovat a přejímat vzory chování rodičů včetně způsobů zvládání konfliktů. Hrozí tedy přenos násilných vzorců jednání do další generace, tzv. transgenerační přenos. V literatuře je více zmiňován přenos týrání dětí z generace na generaci (Pöthe, 1999), ale některé studie se zabývají také přenosem násilného chování mezi partnery. Byly přitom zjištěny určité genderové rozdíly: muži vystavení v dětství násilným scénám mezi rodiči vykazují ve svých partnerských konfliktech více agresivity a problémů se zvládáním svého chování (externalizace), zatímco u žen se rozvíjejí spíše internalizační poruchy jako úzkost a deprese (Halford, Sanders, Behrens, 2000).

Chování rodičů přijímá dítě jako normální a přizpůsobuje se mu do té doby, než má příležitost srovnávat s jinými rodinami a než je schopno nadhledu a reflexe. Za „normu“ považuje i hrubost, urážky a vzájemné napadání, pokud se v rodině vyskytují. Proto je důležité, jakým způsobem rodina řeší konflikty a problémy: konstruktivně, neúspěšně nebo vůbec, agresivně a násilně apod. Zvýšené riziko násilného jednání existuje při nahromadění napětí v rodinách bez dobré sociální opory, v rodinách s dlouhodobě neřešenými problémy a pod zátěží (časový stres, partnerské, zdravotní, finanční problémy apod.). Kromě situačních aspektů nelze opomenout osobnostní dispozice rodičů a kvalitu rodinné interakce. Rodiny, v nichž se vyskytuje domácí násilí, mají horší adaptabilitu, nízkou soudržnost, vysokou míru emočního distresu a negativních sociálních očekávání.

Domácí násilí je z hlediska následků pro vývoj dítěte možná ještě více devastující než společenské násilí (války, terorismus). Při konfrontaci se společenským násilím může být dítě chráněno – pokud nedojde k traumatické ztrátě členů rodiny – soudržností rodiny a blízkými citovými vztahy. Při domácím násilí dítě ztrácí i tuto základní jistotu a nemá kam ustoupit do bezpečí (Wünschová, 2009).

Odborná intervence. Potřebuje ji rodina, v níž je násilím opakovaně znehodnocováno její základní poslání (Čírtková, Macháčková, Vitoušová, 2002; Špatenková a kol., 2011; Vodáčková a kol., 2002). Neplní totiž svou kriticky důležitou emoční funkci a funkce socializačně-výchovná je deformována atmosférou strachu, úzkosti, chyběním pozitivních příkladů interakčního chování a vhodných identifikačních vzorů, mnohdy i neschopností rodičů uspokojovat adekvátně psychické potřeby dítěte.

Primární prevence výskytu násilí. Je důležitá od dětství, a to příkladem rodičů, výchovou k odpovědnosti, toleranci vůči odlišnosti, k přiměřenému sebevědomí a dovednosti řešit problémy. Slibné jsou různé preventivní programy na podporu funkčnosti rodin, které se u nás začínají rozvíjet hlavně díky nestátním organizacím. Nezastupitelnou úlohu v informovanosti o domácím násilí mají média. U osob, které byly v původní rodině svědky násilí, může proti přenosu násilí do dalších vztahů pomoci nácvik adaptivního zvládání konfliktů (Halford, Sanders, Behrens, 2000).

V psychologické praxi se v současné době ukazuje jako vhodný tzv. strength-based approach, což je přístup založený na silných stránkách rodiny. Odborníci se snaží o nalezení a podporu existujících sil a možností rodiny. Cílem je posílení sociální podpůrné sítě, vyjasnění komunikace mezi partnery, nácvik strategií zvládání stresu, které zvyšují subjektivní pohodu členů rodiny i celkovou pozitivní atmosféru v rodině. Jde v podstatě o posilování rodinné resilience a prvky tohoto přístupu mají význam také v prevenci domácího násilí. Na důležitost prevence poukazuje výstižně Walshová (1998), která popisuje práci s vysoce vulnerabilními rodinami, jež mají mnohočetné a přetrvávající problémy. Upřednostňuje termín „zranitelné“ nebo „rizikové, ohrožené“ rodiny před pojmem „dysfunkční“ rodiny, který staví do popředí patologii, posiluje terapeutický skepticismus a v podtextu má obviňující přístup k těmto rodinám.

Terapie, párová terapie. Podle většiny autorů je párová terapie kontraindikována vždy, když se ve vztahu opakuje fyzické násilí (Zosky, 1999). Jiní autoři tvrdí, že párová terapie je možná a efektivní (Goldner, 1998). Osoby ohrožené násilím mohou mít v každém případě užitek z individuální i skupinové psychoterapie vedoucí k náhledu na situaci a k posílení sebevědomí. Pro osoby násilné jsou k dispozici psychoedukační programy na zvládání agresivity a skupinová terapie založená na kognitivně-behaviorálním principu. Zdá se však, že účinnost programů pro násilné osoby je slabá a jediným možným řešením je často ukončení vztahu. Dětem vystaveným násilí mezi rodiči může pomoci individuální i skupinová psychoterapie. Zajímavé schéma primární, sekundární a terciární prevence dopadu domácího násilí na děti podle jejich věku najdeme v publikaci Marvánové-Vargové a kol. (2008).

Výzkum. Výzkum domácího i společenského násilí je vedle výzkumu rodinné resilience pokládán za nejvíce potřebný směr výzkumu v oblasti psychologie rodiny. Výzkumné poznatky mohou nasměrovat odborné služby podle aktuálních potřeb praxe. Užitečné by byly longitudinální studie reprezentativních vzorků populace, zahrnující rodiny s dětmi různého věku, z různého socioekonomického, kulturního a etnického zázemí. To by dovolilo pokročit v péči o rizikové rodiny, volit správné strategie včasné krizové intervence, vyvíjet preventivní a sanační programy (Sobotková, 2007b).

1 Více viz www.rosa-os.cz/o-nas/informace-pro-tisk/.

2 Domácí násilí

Naděžda Špatenková, Drahomír Ševčík

Když se řekne domov, obvykle se nám vybaví lidé, kteří nás mají rádi a které máme rádi my. Místo bezpečí a jistoty, kde nás akceptují takové, jací jsme. Domov bývá často idealizován jako oáza jistoty a štěstí, ale přitom se stal nejnebezpečnějším místem v moderní společnosti (Giddens, 1999, s. 177). Současné statistiky incidence domácího násilí s největší určitostí jen naznačují skutečné rozšíření tohoto problému.

Domácí násilí bylo dlouho považováno za tabu – „v dobrých rodinách se přece nic takového neděje“. Názory se ale změnily. Konečně připouštíme, že i „dobré rodiny“ mohu být násilím zasaženy – a nejde jen o fyzické napadení, ale rovněž o psychické či emocionální deptání, verbální či neverbální výhrůžky, vulgární chování apod. Násilí v rodině se vyskytuje bez ohledu na jakékoli socioekonomické, geografické, rasové, genderové či věkové charakteristiky zainteresovaných.

Osoby ohrožené domácím násilím. Jde prakticky o kohokoli – plačící miminko, dvouleté batole, matka od dětí, nemohoucí senior, výrostek, bezúhonný manžel. Některé osoby jsou ale násilím v rodině ohroženy více než jiné:

• Děti – ve větším ohrožení jsou především děti z nefunkční rodiny a děti, jejichž matka je taktéž týrána. Rizikové jsou děti, které vyrůstají v rodině s otčímem, a děti s problémem zdravotním, mentálním (psychiatrická diagnóza, mentální retardace) či psychosociálním (děti sociálně nezralé či vývojově opožděné), stejně jako děti, které bývají označeny jako „mladiství delikventi“.

• Ženy – jsou nejčastějšími oběťmi domácího násilí, a to až v 92–98 % případů (Čírtková, Vitoušová in Matoušek, 2005, s. 231). Vysoce ohroženy jsou ženy, jež byly týrány jako děti, a dále ženy, které se brzy (před dosažením plnoletosti nebo krátce poté) vdaly, otěhotněly před svatbou nebo byly vychovávány v rozvrácené rodině. Vysoké riziko je rovněž u žen žijících s partnerem, který je promiskuitní, preferuje neobvyklé (perverzní) sexuální praktiky, je závislý na alkoholu, drogách nebo je gambler. Rizikové jsou ženy, které samy zneužívají drogy, mají depresi, trpí úzkostí, jsou pasivně agresivní nebo vykazují suicidiální (sebevražedné) chování.

• Muži – větší pravděpodobnost, že budou týráni nebo biti, je hlavně u postarších nebo invalidních mužů (Špatenková, 2011). Mezi další rizikové faktory patří deprese, závislost, extrémní pasivita (může se na něm dříví štípat, nechá si skákat po hlavě), submisivita (je to takovej ňouma) a charakteristiky osobnosti, které sociální okolí běžně popisuje jako „hodný, až blbý“. Precipitorem (spouštěčem) domácího násilí mohou být náročné životní situace přesahující adaptační možnosti daného jedince, jako je ztráta zaměstnání, dluhy, finanční problémy apod. Někteří muži mají také obavu z toho, že by své ženě ublížili, pokud by se jejímu násilí jakkoli bránili (kdybych ji majznul, tak bych ji asi zabil, nechci jí ublížit, je to přece matka mých dětí, jsem gentleman, ženy zásadně nebiju).

• Ano, moje žena mě bije. Já ji ale nechci uhodit. Bojím se, že se jednou neudržím a vrátím jí to. Ale to bych ji asi přizabil – podívejte se na mě, já jsem chlap jako hora, v mládí jsem dělal kickbox a ona má jen 155 centimetrů… (Václav)

• Senioři – především křehcí a závislí senioři s ohroženou či ztracenou soběstačností v základních aktivitách každodenního života, kteří nejsou schopni dostatečně signalizovat svoje potřeby, jsou silně ohroženi nerespektováním důstojnosti, týráním, zneužíváním a zanedbáváním ze strany svých dětí, vnuků nebo jiných osob (Ivanová, Špatenková, Bužgová, 2009). Další rizikové faktory zahrnují hostilitu, pasivně-závislou osobnost, osobnost dezintegrovanou s vážnými problémy, „nenormálně“ jednající apod. (Sýkorová in Špatenková, 2011).

• Zdravotně postižené osoby – v nebezpečí jsou zejména osoby se závažnými funkčními deficity vyžadující trvalou péči rodiny. Takové osoby zčásti či zcela nezvládají ani běžnou sebeobsluhu, vyžadují pomoc při přijímání potravy, oblékání apod. (Kalvach, 2006). Pro členy rodiny, kteří o ně pečují, mohou tyto situace představovat extrémní zátěž, zdroj vyčerpání či frustrace a mohou být spouštěčem násilného jednání (Hafen, Frandsen, 1985, s. 238).

• Invalidní muž, slepý na jedno oko a se zbytky zraku na druhém oku, odkázaný na péči jiné osoby, byl obětí opakovaného násilí ze strany své manželky. Dříve se snažil vypomáhat na zahradě i v domácnosti. V zimě odklízel sníh, staral se o topení a celý svůj invalidní důchod odevzdával manželce. S postupným zhoršováním zdravotního stavu nemohl tyto práce již zastávat a manželka mu jako sankci za to odmítla poskytovat stravu. Musel dokonce spát v nevytápěné místnosti. (Vitoušová, Zíma in Čírtková, Čtvrtník, Vitoušová, 2006, s. 157)

Pojem násilí v rodině. Lze ho vymezit jako bezprávně vynucenou nadvládu některého člena rodiny nad jiným členem, resp. členy (Špatenková, 2011, s. 110), popř. jako využívání převahy (nejčastěji fyzické) k vykonávání bezpráví vůči jiné osobě, resp. osobám v rodinném systému. Konkrétně se může jednat o manželství poznamenané násilím mezi partnery, o děti, které jsou v rodině ponižovány, zanedbávány, kopány, bity – a to nejen rodiči a prarodiči, ale i sourozenci. Někdy také děti útočí na své rodiče nebo prarodiče. Definice rodiny jakožto skupiny osob přímo spjatých příbuzenskými vztahy, jejíž dospělí členové jsou odpovědni za výchovu dětí, ale zdaleka nepostihuje celou dynamiku vztahů, v nichž se může násilí mezi navzájem blízkými osobami objevovat. Násilí může překročit „hranice rodiny“ a dotýkat se bývalých (již rozvedených) manželů nebo se může objevovat mezi nesezdanými partnery (žijícími „na hromádce“), homosexuálními partnery sdílejícími společnou domácnost, tj. mezi osobami, které vlastní definici rodiny nenaplňují.

Někteří autoři užívají pojmy násilí v rodině (family violence) a domácí násilí (domestic violence) jako synonyma. Domácí násilí je ale specifickou variantou násilí v rodině a je pro něj příznačná vztahová asymetrie, tj. potažmo diferenciace rolí aktérů. Zásadní rozdíl spočívá v tom, že výskyt násilí je více vázán na konflikty či na uplatňování kontroly a moci. Aby se jednalo o domácí násilí, musí být přítomny všechny tzv. definiční (určující, klíčové) znaky domácího násilí, které expertní skupina Aliance proti domácímu násilí vymezuje následovně2:

• opakování a dlouhodobost násilí,

• eskalace,

• jasné a neměnné rozdělení rolí,

• neveřejnost.

Ševčík vnímá domácí násilí jako podmnožinu násilí v rodině a zahrnuje sem všechny projevy fyzického, sexuálního a psychického násilí páchaného mezi jednotlivými členy rodiny (partnery, předky a potomky, sourozenci), které se týká všech rodinných vztahů, a to mezi dospělými (rodiči) a dětmi, mezi dětmi navzájem, mezi partnery (manžely), mezi dospělými (rodiči) a prarodiči. Druhou samostatně vydělovanou podmnožinou násilí v rodině je týrání, zneužívání a zanedbávání dítěte (syndrom CAN), zahrnující jakékoli vědomé nebo nevědomé aktivity, jichž se dopouští dospělý (rodič, vychovatel, jiná osoba) na dítěti a jejichž následkem dochází k poškození zdraví a zdravého vývoje dítěte (Ševčík in Baštecká, 2009, s. 63; viz obr. 1).

Obr. 1 Domácí násilí jako podmnožina násilí v rodině

Vzhledem k tomu, že nejčastěji bývají obětí domácího násilí ženy, užívá se někdy pojmu násilí na ženách (violence against women). Násilí na ženách je ale mnohem širší pojem, který zahrnuje nejen případy násilí ze strany partnera, ale také např. ženskou obřízku nebo obchodování s „bílým masem“. Rozhodně tedy není možné dát mezi pojmy domácí násilí a násilí na ženách rovnítko. Ani výrazy typu týrané ženy, bité ženy (battered women) nebo zneužívání žen, manželek (woman, wife abuse) nejsou optimální, protože obětí domácího násilí – sice signifikantně méně, ale přece jen – mohou být i muži. Ani pojem genderově, resp. rodově podmíněné násilí (gendered based violence) nezahrnuje všechny popisované aspekty (ženu může bít i žena, nikoli jenom muž) a kromě toho to není dostatečně srozumitelný pojem.

Ve snaze konkretizovat danou terminologii se v odborné literatuře objevuje termín násilí v intimních vztazích (intimate partner violence). Intimita znamená důvěrnost (z lat. intimus – nejvnitřnější, nejdůvěrnější), tj. důvěrný vztah mezi lidmi, resp. mužem a ženou (Baštecká, Goldmann, 2001, s. 150). Důvěrnost ale úzce souvisí s důvěrou a důvěryhodností (srov. Špatenková, Králová, 2009, s. 26), vztahy, v nichž se násilí mnohdy odehrává, rozhodně tyto charakteristiky nenaplňují. Označení intimní může také evokovat existenci sexuálního vztahu. Domácí násilí se však realizuje rovněž mezi osobami, které spolu sexuální vztah (už) nemají, (nikdy) neměly a (pravděpodobně) ani mít nebudou.

Složky domácího násilí. Domácí násilí tak zahrnuje:

• partnerské násilí – v relacích manžel × manželka, druh × družka, partner × partnerka, partnerka × partnerka, partner × partner;

• generační násilí – páchají ho nezletilé či zletilé děti vůči rodičům;

• transgenerační násilí – dopouštějí se ho nezletilá či zletilá vnoučata vůči prarodičům.

2.1 Výskyt domácího násilí v ČR

Drahomír Ševčík

Terénní šetření a sociologické výzkumy

• povědomí o domácím násilí,

• postoje k domácímu násilí,

• osobní zkušenosti s domácím násilím.

Z výsledků výzkumu vyplynulo:

• Každý šestý občan ČR přiznává násilí ve svém partnerském vztahu, tzn. že domácím násilím u nás trpí minimálně 16 % populace ve věku od 15 let.

• Většina případů násilí mezi partnery se opakuje (66 %), je kombinací fyzického a psychického násilí (50 %) a odehrává se v přítomnosti dětí (69 %).

• Tři pětiny populace (61 %) znají případy násilí mezi partnery z doslechu, více než čtvrtina (26 %) se s ním setkala přímo – jako svědek, oběť, popř. jako násilník.

• Většina (71 %) si myslí, že rodina sama nemůže vyřešit problém domácího násilí a že společnost nemá domácí násilí tolerovat; naopak soudí, že je to závažný jev, o němž nelze mlčet.

• Celé čtyři pětiny občanů (79 %) jsou přesvědčeny, že k projevům domácího násilí nesmí okolí (příbuzní, sousedé, lékař, policie) zůstat lhostejné.

• Současně lidé cítí bezradnost vůči projevům domácího násilí a jen každý druhý člověk (53 %) by v takovém případě poskytl pomoc.

Závěry z provedených výzkumů

Aktuální statistiky

2.2 Příčiny domácího násilí

Drahomír Ševčík, Naděžda Špatenková, Irena Sobotková

Existují různé teorie, které se pokoušejí vysvětlit příčiny domácího násilí. První pokusy o vysvětlení příčin domácího násilí byly původně založeny na jednofaktorových teoriích.

Jednofaktorové teorie

Multifaktorové přístupy – kauzální model

2.3 Znaky domácího násilí

Základní charakteristické znaky domácího násilí

• Opakování a dlouhodobost, z jednoho útoku jakéhokoli charakteru ještě nelze určit, zda jde o domácí násilí. Může to však být jeho začátek.

• Eskalace, od urážek se stupňuje k psychickému snižování lidské důstojnosti až k fyzickým útokům a závažným trestným činům ohrožujícím zdraví a život.

• Jasné a nezpochybnitelné rozdělení rolí osoby ohrožené a osoby násilné, domácí násilí nejsou vzájemná napadání, hádky, rvačky, spory, kde se role osoby násilné a osoby ohrožené střídají.

• Neveřejnost, probíhá zpravidla za zavřenými dveřmi bytu či domu, stranou společenské kontroly.

• výskyt incidentů, tj. přítomnost násilí fyzického (psychického, sexuálního, sociálního, ekonomického) mezi blízkými osobami ve společném obydlí;

• trvalá a neměnná diferenciace rolí na ohroženou osobu (oběť) a násilnou osobu (pachatele);

• opakování incidentů;

• eskalace (ve frekvenci a intenzitě násilí), tento znak domácího násilí autorka zpochybňuje a poukazuje na to, že stupňování (eskalace) jako diagnostické kritérium je spojeno s původními feministickými koncepcemi domácího násilí, které se zaměřovaly především na klasickou verzi domácího násilí typu intimní terorismus. V současné době není již eskalace jednoznačně přijímána jako definiční znak, nýbrž spíše jako rizikový faktor.

• Domácí násilí je barevné. To naše bylo fialové a někdy i krvavě rudé. Já jsem byla taky pěkná potvora. Co si budeme povídat… (Ivana)

• Historie domácího násilí – odkazuje na to, že domácí násilí není ojedinělým násilným aktem („jedna facka domácí násilí nedělá“), jedná se o dlouhodobou, opakovanou násilnou situaci s cyklickým vývojem, tzv. násilí na pokračování. Počáteční fáze je charakterizována především verbálními útoky v podobě výhrůžek, ponižování, zastrašování a vyhrožování.

• Stupňování násilí – postupně dochází ke zhoršování situace. Vedle popsané verbalizace se začínají objevovat první fyzické ataky, které se postupně zhoršují a zintenzivňují. Násilné incidenty se vyskytují čím dál častěji (Nechodí pro ránu daleko). Šedivá, Ševčík, Štěrbová, Vedra a Vitoušová (2007, s. 34) poukazují na to, že v případě stupňování domácího násilí se nejprve jedná o útoky na lidskou důstojnost, jejichž cílem je osobu ohroženou sociálně izolovat a snížit její sebeúctu. Následně jde o útoky na zdraví, kdy je cílem danou osobu sankcionovat, a poté to může přerůst až v život ohrožující útoky, jejichž cílem může být likvidace oběti. Zmiňovaní autoři v této souvislosti konstatují: …opakované výzkumy agentury STEM, dotazníková šetření Bílého kruhu bezpečí a analýza volání na DONA linku naznačují, že v českých podmínkách násilí startuje relativně rychle. Zlomovým bodem se stává okamžik druhého fyzického útoku (tamtéž).

• Násilí mezi blízkými osobami – aktéři domácího násilí jsou vzájemně propojeni citově, sociálně a ekonomicky. Někteří autoři, např. Expertní skupina Aliance proti domácímu násilí (2006) nebo Čírtková (2009), popisují, že specifikem domácího násilí jsou jasné a neměnné role mezi aktéry – tedy že je zcela zřejmé, kdo je násilná osoba a kdo je osoba ohrožená. Domníváme se, že tomu tak nemusí být vždy a že tento klíčový znak domácího násilí bude nutné v budoucnu redefinovat. Některé zahraniční výzkumy (Steinmetz, 1988, apod.) už na tento aspekt poukazují, ve Velké Británii je praxe při řešení domácího násilí taková, že v případě každého jednotlivého násilného incidentu v domácnosti je vždy identifikována osoba ohrožená a násilná, přičemž může dojít i k situaci, že muž je jako osoba násilná označen v několika případech, zatímco žena pouze v jediném. K asymetrii, popř. ke změně asymetrie ve vztahu může dojít např. vývojem, změnou kontextu či situace. Také Walkerová (1979), jako průkopnice bádání v oblasti domácího násilí, zpočátku preferovala kategorické rozdělení rolí aktérů. V kontextu partnerského násilí považovala za oběti domácího násilí výlučně ženy a muže za agresory. Později své postoje přehodnotila a na základě vlastního empirického šetření prokázala, že 25 % žen, které ve svých studiích původně označila jako „týrané ženy“, použilo v posledním roce vůči svému partnerovi fyzickou sílu proto, aby získaly, co chtěly, aby dosáhly svého. K obdobným závěrům docházejí i jiní odborníci (Stets, Straus, 1990). Kanelová (2003) s odkazem na Centre for Disease Control and Prevention v USA poukazuje na to, že se odborná americká veřejnost stále více přiklání k názoru, že u partnerských i jiných vztahů, které v rámci domácího násilí popisujeme, může jít o nevzájemné násilí (s jasně zachovanou dichotomií) a také o vzájemné násilí (reciproční). Idea recipročního násilí poněkud narušuje vžitý názor, že žena „je ten bitý chudák“ a muž „ten násilník“, a vyvolává spíše představu jakési „italské domácnosti“. Stejně tak se může zdát scestná představa, že by „vetchý senior upoutaný na lůžko“ tyranizoval svoji plně soběstačnou ženu. V případě domácího násilí jde vždy o kontrolu a moc. Násilná osoba má kontrolu a mocenskou převahu nad ohroženou osobou, používá svoji moc a snaží se oběť donutit k tomu, co chce (Huňková, Voňková, 2004, s. 58). Moc může být ale různá – fyzická, psychická, daná společností (např. rodičovská moc nad dětmi) apod. Proto se i „slabá žena“ a „křehký senior“ mohou ocitnout v roli násilné osoby. Nedisponují sice fyzickou převahou, ale mohou mistrně využívat jiné své převahy, např. psychické – dominance, direktivity, manipulace apod. Násilí ze strany druhé osoby může být výrazem zoufalého boje proti bezmoci, nebo naopak snahou získat moc či ukázat, že i ona disponuje „kouskem své moci“.

• Můj otec se po smrti matky znovu oženil. Ta žena mě tyranizovala po celý život. Byla chladná a bezcitná. Nikdy jsem ji neměla ráda a ani ona mě. Když zestárla a začala být nemohoucí, starala jsem se o ni jen z úcty ke svému otci. Uvědomovala jsem si, že by beze mne skončila někde v domově důchodců. A ona to věděla taky, takže se snažila být milá, ale já jsem jí to stejně nevěřila. Jednou jsem slyšela, jak na mě volá. Volala mě dokonce jménem, to nikdy předtím neudělala, ale já jsem se tvářila jakoby nic, že nic neslyším, dívala jsem se dál na televizi a nešla jsem za ní. Když jsem tam pak večer přišla, ležela na zemi vedle postele, pomočená, pokálená, prochladlá. Zlomila si krček stehenní kosti. Byla v nemocnici. Teď se vrátila a všechno se to opakuje. Ona volá a já nic, schválně tam nejdu. Nemůžu, vyčítám si to. Sama není schopna vstát, dojít si na záchod, najíst se. A já nic. Jako by moje srdce zkamenělo. Nechávám ji tam tak ležet a hnít… Stydím se za to, ale nemůžu si pomoct. Nenávidím ji. Vždycky jsem ji nenáviděla. Dělala mi ze života peklo, vzala mi mého tátu. Trpěla jsem. Tak si teď říkám, ať trpí taky. Vím, že to není správné, že bych se k ní takhle chovat neměla, ale nemůžu jinak. Bojím se, že se jednou neudržím a začnu ji bít… (Olga)

• Společné obydlí, společná domácnost – domácí násilí je pácháno v soukromí, což je umožněno tím, že aktéři spolu sdílejí společné obydlí, mají společnou domácnost. Paradoxně se tento jev může vyskytovat rovněž u osob bez domova („bezdomovců“), pokud společně žijí jako partneři ve squatu, pod mostem apod. a pokud projevy násilí mezi nimi naplňují ostatní charakteristické znaky domácího násilí. Expertní skupina Aliance proti domácímu násilí v této souvislosti hovoří o neveřejnosti – domácí násilí probíhá za zavřenými dveřmi bytu či domu, stranou společenské kontroly, což je spojeno s nedostatkem důkazů a svědků. Nemusí tomu tak být vždy – jestliže dochází k opakovanému násilí mezi blízkými jedinci, může se posléze odehrávat téměř kdekoli, tj. i na veřejnosti, např. na nějaké rodinné oslavě, před pracovištěm či na pracovišti osoby ohrožené domácím násilím, na ulici před domem, na chodbě činžovního domu.

• Neil byl obětí domácího násilí. Jeho bývalá manželka Ruth ho opakovaně fyzicky i psychicky napadala a vyhrožovala mu při řadě příležitostí. Násilí se neodehrávalo jenom za zdmi jejich domu, Ruth ho fyzicky napadla i během rodinné oslavy před ostatními členy rodiny, nebo mu byla ochotná a schopná udělat scénu v zaměstnání. (Gadd, Farral, Dallimore, Lombard, 2002)

2.4 Důsledky domácího násilí – syndrom týrané osoby

• Začalo to krátce po svatbě. První facku jsem dostala ještě před porodem našeho prvního dítěte. Všechno jsem dělala špatně. Podle něj jsem neuměla uvařit pořádné jídlo, uklidit byt, vyžehlit košili, dokonce jsem prý neuměla ani nakojit syna. Neustále mě ponižoval, urážel, vyhrožoval. Zakazoval mi kamarádky, potom i rodiče. Bral mi všechny peníze. Výprask jsem dostala minimálně jednou týdně, napřed jen facky, později do mě i kopal. Jíst jsem mohla pouze s jeho svolením. Nebo mě dlouhé dny a týdny úplně ignoroval, vůbec si mě nevšímal, neodpovídal na mé otázky, dokonce mě – a později ani děti – nepozdravil. Jako bych byla pro něj vzduch. Vydržela jsem to dlouhých 16 let. Poté co mě spálil horkou žehličkou, kterou po mně hodil, a rozbil mi hlavu, jsem se rozhodla vyhledat pomoc a poprvé jsem přivolala policii. Dnes jsem se svými dětmi sama. Pořád se v noci probouzím, bojím se, že se všechno bude opakovat, mám strach z budoucnosti, bojím se o děti, obtížně si hledám přátele a na nějaký další vztah s mužem ani nepomýšlím… (Ilona)

• Popírání viny útočníka – týraná osoba omlouvá násilnou osobu za její chování (On za to nemůže…) a připisuje její násilné chování na vrub mimořádným vnějším okolnostem, jako je nezaměstnanost (Doba je zlá, je to pro něho těžké, když teď přišel o práci…), nemoc (Dřív byla úplně jiná, to až teď, jak je nemocná …), alkohol (To je ten alkohol, jak se napije, tak…), případně se sama činí odpovědnou za spuštění násilí (Můžu za to já, kdybych ne/udělal…).

• Minimalizace násilí – ta v podstatě souvisí s manipulováním reality. Osoby ohrožené domácím násilím popírají vážnost incidentů i celkové situace, je to forma iluzorní obrany, protože jinak by se asi „musely zbláznit“. Minimalizace pomáhá redukovat strach z budoucího vývoje situace, činí problém snesitelnějším.

• Bagatelizace následků – týrané osoby minimalizují skutečné následky incidentů násilí, zlehčují intenzitu i nebezpečnost útoků, včetně zranění (Ale to nic nebylo, opravdu…) a nevnímají a/nebo si nechtějí připustit vážnost situace.

• Popírání viktimizace – ohrožené osoby popírají fakt, že jsou týrány a zneužívány. Svá zranění vysvětlují nepravými důvody (Spadla jsem doma ze schodů, jsem hrozně nešikovná).

• Odmítání možnosti pomoci – osoby ohrožené domácím násilím „z toho nevidí cestu ven“. Nabízenou pomoc nepřijímají, protože ji obvykle vnímají jako „nepoužitelnou“ (To mi fakt nepomůže. Tohle nebude fungovat). Odmítání pomoci komplikuje navázání vztahu pomáhajících pracovníků s daným jedincem a zahrnuje opakované návraty k násilné osobě, odmítnutí rozvodu nebo rozchodu jako možného řešení situace apod.

2.5 Typologie domácího násilí

2.6 Formy domácího násilí

• Naše manželství mělo problémy velmi brzy po svatbě, kdy manžel z neznámých důvodů odešel ze svého zaměstnání a začal se věnovat alkoholu a pochybným kamarádům. Často jsem nevěděla, kde je a s kým, kdy se vrátí. Po návratu domů se choval agresivně a fyzicky mě napadal. (Hana)

• neverbální – např. záměrné ničení oblíbených věcí (…a dokonce mi rozstříhal veškeré moje prádlo na malé kousky);

• verbální – zahrnuje slovní napadání, ponižování, urážení (Nevidíš, že všichni čekají, až chcípneš, ty plesnivý dědku? Jenom tady smrdíš a zavazíš, ty darmožere!), obviňování, očerňování, zakazování, zastrašování, hrubé chování, hanlivé oslovování (ty děvko, ty zmrde), vyhrožování (odebráním dětí, týráním či zabitím domácího mazlíčka, vyhozením z bytu apod.), citové vydírání, soustavnou kontrolu (Kde jsi byl, s kým jsi tam byl, cos tam dělal, proč jsi tam vůbec chodil, určitě tam byly nějaké ženské!?) a bezdůvodné podezírání (Určitě jsi ho sváděla, neříkej, že ne!). Nezřídka dochází ke zpochybňování psychického stavu ohrožené osoby: Ty jsi úplný blázen, dyť se na sebe podívej. Patříš do Bohnic. Proč zrovna já musím žít s takovým bláznem!

• Manžel sliboval, že si najde práci, že už nebude pít a tak podobně. Sliby samozřejmě neplnil a navíc mě začal obviňovat z nevěry. Myslela jsem si, že když budeme mít dítě, že se vše zlepší, ale bylo to naopak. Práci si nehledal, jednou dokonce tvrdil, že do práce chodí, ale nebyla to pravda. Pil s kamarády a fyzicky mě napadal, i když jsem byla těhotná. Aby své jednání omluvil, začal tvrdit, že dítě, které nosím, není jeho. Pak se nám narodil syn, už od narození byl manželovi hodně podobný, takže nemohl tvrdit, že není jeho, ale stejně jsem pořád byla „coura“, a to je ještě slušné slovo. (Kateřina)

• Fyzické útoky neustávaly, navíc se začaly projevovat finanční problémy, protože jsem byla na mateřské a manžel byl bez práce a nedostával podporu v nezaměstnanosti. Žádala jsem ho, aby si práci našel, ale bylo mi řečeno, že mu žádná nabídka nevyhovuje. Nejsem prý dobrá manželka, protože ho nepodporuji a nutím ho dělat něco, co ho nebaví a neuspokojuje. To považoval za dost dobrý důvod k pití. Když byl synovi rok, nastoupila jsem opět do práce, abych nás uživila, syn byl v jeslích, situace byla již neúnosná, manžel mi neustále bral peníze, aby měl na pití, pokračovaly fyzické útoky, jejichž následky se už hůře maskovaly. (Hana)

• Nikomu jsem o tom nic neřekla, styděla jsem se. Raději jsem se ostatním lidem vyhýbala, abych nemusela nic vysvětlovat. Opět jsem mlčela, modřiny jsem schovávala a přestala jsem se stýkat s přáteli. Snažila jsem se být naprosto nenápadná a hlavně nezavdávat manželovi příčinu k žárlení nebo ke vzteku, ale bylo to zbytečné. Našla jsem odvahu a o problému jsem řekla své tchyni, nepomohla mi, hájila svého syna, prý mu dávám dobré důvody k tomu, aby se tak choval, je to prý všechno jenom moje chyba. (Hana)

• Podala jsem žádost o rozvod. Večer, když byl manžel ještě střízlivý, jsem mu to řekla a on mě prosil, abych to vzala zpátky, pak mi sebral všechny peníze a odešel za kamarády do hospody. Po návratu z hospody šíleně řádil – bil mě, ohrožoval nožem, vyhrožoval, že syna vyhodí z okna, že se zabije, znásilnil mě. Když ve čtyři hodiny ráno konečně usnul, sbalila jsem synovi a sobě věci a potichu jsem odešla k rodičům. Můj otec mě naložil do auta a odvezl na policii, kde jsem nahlásila napadení svým manželem, všechno o té noci jsem neřekla ani policii a ani svým rodičům. Vlastně jsem to nikdy nikomu neřekla. (Hana)

• Za dva dny se můj bývalý manžel objevil u mě v práci s kytkou, nepustila jsem ho do kanceláře, kytku jsem vyhodila. Následovaly různé výhrůžky týkající se únosu našeho syna a podobně. Sama jsem raději nevycházela ven, pouze v doprovodu někoho z rodiny, na vrátnici v práci jsem požádala, aby ho vůbec nevpouštěli do budovy, a doma bral telefon vždy někdo jiný, syna jsem umístila do druhých jeslí. Dělala jsem vše pro to, abych ho nepotkala. (Hana)

2.7 Cyklus domácího násilí

2.8 Identifikace domácího násilí

Varovné signály rizikového vztahu

• Ignoruje partner/ka vaše pocity?

• Soustavně vás zesměšňuje nebo ponižuje?

• Vrhá na vás zlé pohledy?

• Uráží či hanobí vaše náboženství, rasu nebo váš sociální původ?

• Ustavičně vás kritizuje, nadává vám, křičí na vás?

• Ponižuje vás v soukromí nebo i na veřejnosti?

• Odmítá s vámi chodit do společnosti? Brání vám v tom, abyste chodil/a do společnosti sám/sama?

• Kontroluje stav vašich peněz a utrácí je?

• Dělá veškerá rozhodnutí sám/sama, bez ohledu na váš názor?

• Odebral/a vám platební kartu, klíče od auta, popř. klíče od bytu?

• Pravidelně vyhrožuje odchodem nebo říká, že máte odejít vy?

• Hrozí, že ublíží vám či někomu z vašich blízkých?

• Příliš trestá nebo zanedbává vaše děti?

• Hrozí, že už nikdy neuvidíte děti, pokud se pokusíte odejít?

• Týrá, mučí nebo zabíjí vaše domácí mazlíčky, aby vám ublížil/a?

• Podezírá vás neoprávněně z nevěry?

• Manipuluje s vámi?

• Lže vám?

• Ničí nábytek ve vašem bytě či domě, rozbíjí zařízení domácnosti, proráží díry do zdi?

• Ohrožuje vás zbraní?

• Máte pocit, jako byste byl/a v pasti?

• Jste smutný/smutná, depresivní, bezmocný/bezmocná?

• Ztratil/a jste důvěru v sebe sama? Pochybujete o sobě, nebo si dokonce myslíte, že jste blázen, protože vás o tom partner/ka neustále přesvědčuje?

• Obáváte se svého partnera či partnerky a raději ani nevyjadřujete vlastní názor?

• Omezujete kontakty s jinými lidmi? Máte z nich strach?

• Zjišťujete, jakou má partner/ka náladu, když se mu/jí chystáte něco sdělit?

• Žádáte partnera/partnerku o povolení utratit peníze, scházet se s přáteli či se účastnit jakýchkoli aktivit?

Symptomy domácího násilí

• Nemáte žádné peníze pro vlastní potřebu nebo jen malé kapesné, z něhož musíte hradit také výdaje na domácnost?

• Bojíte se nálad partnera/partnerky?

• Reagujete submisivně, obáváte se, že byste mohl/a ranit jeho/její city nebo se bojíte hněvu partnera/partnerky?

• Snažíte se chránit partnera/partnerku, když má potíže?

• Zjišťujete, že se obviňujete za to, že partner/partnerka vybuchnul/a a chová se násilně?

• V žárlivosti nebo zuřivosti je partner/partnerka schopen/schopna vás udeřit, kopat, strkat, házet věcmi?

• Rozhodnutí o svých aktivitách podřizujete náladě nebo přání partnera/partnerky a jeho/jejím reakcím?

• Pije váš partner/partnerka příliš mnoho alkoholu nebo užívá drogy, popř. holduje hazardním hrám?5

• Jedinec pravděpodobně v postavení osoby ohrožené domácím násilím má mnohočetná zranění.

• Jeden z aktérů domácího násilí projevuje malé, nebo dokonce vůbec žádné znepokojení nad zraněními druhé osoby. Ta kvůli zraněním může vypadat provinile či rozpačitě.

• Zdůvodnění, jak ke zraněním došlo, jsou rozporuplná či nelogická. Přitom je relativně málo příčin kromě bití, jejichž následkem by mohla být daná mnohočetná poranění.

• Na dotaz, co se stalo, se osoba pravděpodobně ohrožená domácím násilím nepokouší o vysvětlení; mluví pouze druhý aktér a odpovídá i na otázky, které jsou směřovány přímo ke zraněné osobě.

• V historii vztahu se již vyskytly násilné epizody.

• Oba aktéři mohou být zahlceni negativními emocemi, mohou být rozzlobení, vystrašení – vzájemně se obviňují, napadají nebo jeden druhého ustavičně přerušuje v hovoru.

• Dům či byt vykazují známky potyčky (rozházené či rozbité věci).

Diagnostická metoda SARA DN