Předmluva

Milé čtenářky a milí čtenáři,

tato publikace je určena všem z vás, kdo máte nebo se chystáte mít děti a plánujete vrátit se do zaměstnání dříve, než je ve zdejším kraji obvyklé. Najdete zde inspiraci také pro případ, kdy sice nemusíte pracovat za peníze, ale nechcete se vzdát všech svých koníčků a společenského života. Cílem knihy není nikoho z vás k cestě „slaďování“ přesvědčovat, ale poradit a dodat odvahy těm z vás, kdo si takový život přejete. Doufám, že vám čtení přinese nejen zajímavé informace a rady, ale že se při něm také občas zasmějete.

Žádná příručka na světě vás samozřejmě nemůže připravit na všechny nastalé životní situace. Snažila jsem se vám představit alespoň základní překážky, se kterými se na své cestě za slaďováním rodinného a profesního života můžete potkat, a nabídnout vám různé možnosti a inspiraci, jak je překonat. V textu je zahrnuta jak řada mých vlastních zkušeností (mám dvě děti), tak zkušenosti mých kamarádek a známých – nejen od nás, ale i ze zahraničí.

Možná si říkáte, že v dnešním světě je taková příručka zbytečná, protože u nás si každá žena může dělat, co chce, ať už dítě má, či nikoli. Já si však myslím, že to není úplně pravda. Ženám bylo celá staletí oficiálně odpíráno, aby měly obojí – rodinu i „kariéru“. Ženy z jen trochu „lepší společnosti“, jež provozovaly vlastní živnost nebo později byly vzdělané a chtěly se věnovat práci ve svém oboru, zůstaly většinou neprovdané, případně byly vdovy. Ty, které měly děti a zároveň pracovaly, patřily k těm nejchudším. Právo mít rodinu a zároveň se realizovat v zaměstnání si ženy musely vybojovat stejně jako vysokoškolské vzdělání či právo volit.

Ani dnes v naší zemi – na rozdíl třeba od západní Evropy – není samozřejmostí, aby žena zejména s malým dítětem chodila do zaměstnání. A najde se řada lidí, která na ni bude ukazovat prstem jako na „krkavčí matku“. Je však třeba si uvědomit, že všichni nejsme stejní: každá žena a každý muž mají své individuální vlastnosti a zájmy. Zatímco řada žen bude chtít zůstat doma s dítětem několik let, jiné ženy budou už po pár měsících či týdnech toužit dělat i něco jiného. I matky s dětmi mohou mít řadu jiných zájmů mimo rodinu a nikdo nemá právo jim to vyčítat.

Problémy spojené se slaďováním rodinného a profesního života ovšem neřeší jen ti rodiče, které jejich práce baví; existuje také řada žen (a nepochybně i mužů), jež do zaměstnání prostě musí. Život není červená knihovna. Stát se může cokoli a sama s dítětem a bez peněz se může ocitnout i maminka, která si plánovala zůstat na rodičovské dovolené několik let.

Na závěr ještě jedno upozornění: Publikace neobsahuje informace o konkrétních zákonech a jiných předpisech vztahujících se k mateřství a rodičovství a zaměstnávání rodičů. Předpokládám totiž, že tyto věci se velmi rychle a často mění. Aby kniha nebyla hned zastaralá a neaktuální, zmiňuji se o těchto věcech jen všeobecně. Řadu kontaktů, kde lze aktuální informace a rady získat, najdete na konci knihy, stejně jako seznam zajímavé literatury a webových odkazů, kde můžete najít další podrobnosti o tématech, která vás v knize zaujala.

Přeji hezké čtení a mnoho úspěchů při pokusech skloubit péči o vaši rodinu, zaměstnání a koníčky.

Michaela Marksová-Tominová

Proč je lepší slaďovat než se „jen“ věnovat dítěti?

Čtete-li tuto publikaci ve chvíli, kdy dítě teprve plánujete nebo jste v jiném stavu, může vám taková otázka připadat naprosto nemístná. Na dítě se přece moc těšíte, myslíte jen na něj a uvažovat o nějaké jiné činnosti než věnovat maximum času jemu by vás možná nenapadlo ani ve snu.

Jenomže matka, která se věnuje jen a čistě svému dítěti a na všechno ostatní – snad kromě vaření a nezbytných domácích prací – rezignuje, zdaleka nemusí být matkou nejlepší. Jak se dočtete v kapitole „Dokonalá versus špatná matka“, může se lehce stát, že se na dítě zaměříte až přehnaně. A věřte nebo ne, uškodíte tak nejen sobě a s velkou pravděpodobností i vztahu s otcem svého dítěte, ale také dítěti samotnému.

Pokud patříte k ženám, které jsou zvyklé být aktivní, baví je jejich zaměstnání a mají mnoho různých koníčků a hodně přátel, je málo pravděpodobné, že s narozením dítěte na tohle všechno zapomenete. Dříve či později vám tyto činnosti začnou chybět. Když si to jasně uvědomíte, máte částečně vyhráno. Horší je, když všechno kromě dítěte odsunete kamsi do podvědomí; pak budete pociťovat rostoucí nespokojenost, ale nebudete vědět, z čeho pramení. Frustrace maminek na mateřské a rodičovské dovolené je dnes poměrně častým jevem. Jedním z hlavních účelů této publikace je vás takových pocitů ušetřit.

Mgr. Eva Kneblová, psycholožka: Proč nebýt „jen“ matkou na plný úvazek?

Potřeba propojovat mateřství a společenský či pracovní život v žádném případě není jen doménou podnikatelek, političek či „kariéristek“. Po několika měsících intenzivního mateřství určité procento žen začíná uvažovat, zda jim v životě něco nechybí, zda své vlastní potřeby a životní cíle zcela nepodřizují miminku. Opustí-li žena – matka všechny své koníčky, přestane se stýkat s přáteli a veškeré své konání zaměřuje jen na péči o domácnost a dítě, může propadat pocitům osamění a odtrženosti od okolního světa.

Malinko cynicky se dá říci, že péče o dítě je dlouholetý pracovní úkol s velmi nejasnými výsledky a špatným finančním ohodnocením. Přesčasy, noční směny, často stereotypní činnost, vysoká fyzická i psychická zátěž, to vše dělá z mateřství asi nejtěžší profesi. Tisíckrát řekneme dítěti, aby nešlapalo do kaluže, a ono ji až po tisící první obejde. Toto je srovnatelné snad jen s činností vědeckého pracovníka, který do úmoru opakuje tentýž pokus, než se dobere žádaného výsledku.

Právě stereotyp, chybění hmatatelných výsledků mateřské „práce“ a případně její nedocenění mohou mít za důsledek velkou osobní nejistotu. Že děti prospívají, jsou šikovné a dobře se učí, to je pro každého rodiče významným uspokojením. To vše je ale výsledkem dlouhodobého intenzivního snažení. Dílčí pokroky často bývají nepatrné a těžko registrovatelné.

Problém pro „matky na plný úvazek“ může mimo jiné představovat moment, kdy se děti začnou osamostatňovat. Žít jen pro rodinu je na první pohled bohulibý počin. Rodina – tak, jak je obvykle chápána (spolužití dětí a rodičů) – je však jen přechodným obdobím lidského života a trvá kolem dvaceti let. Někdy mezi osmnáctým a pětadvacátým rokem děti obvykle odcházejí z domu, začínají bydlet samy, posléze zakládají vlastní rodiny. Pro ženu, která celý život „obětovala“ dětem, to může být velký problém. Mnohdy obtížně hledá novou možnost seberealizace, nepřiměřeně se upíná na partnera nebo na novou rodinu svých dětí. Žena, která si své zájmy a případně i profesi zachová i během mateřství, obvykle neprožívá tuto krizi „opuštěného hnízda“ tak dramaticky.

Nezáleží na tom, zda se po narození miminka zaměříte na pěstování svých koníčků, začnete dálkově studovat, dobrovolně se starat o nemocné nebo se rozhodnete relativně brzy vrátit do zaměstnání. Každopádně dělejte něco, co s vaším dítětem vůbec nesouvisí – i když to třeba bude jen jednou týdně. Já sama jsem podnikala spoustu věcí i s miminkem, takže společenské vyžití jsem vždycky měla. Přesto si ale vzpomínám, s jakou radostí jsem chodila na nákupy – ve chvílích, kdy manžel byl doma a já mohla jít ven bez kočárku. Byl to povznášející pocit, cítila jsem se volná jako pták. A co teprve když jsem se navíc odměnila nějakým odporně nezdravým jídlem v rychlém občerstvení – není nad to moci se občas najíst v úplném klidu a třeba si při tom číst časopis, i když to trvá jen půl hodiny. Ale pokud se vám nikdo nesápe do talíře ani nechce uprostřed jídla utírat zadeček, vydá těch třicet minut za celý den.

Tereza T., 34 let, dvě děti ve věku 3 a 7 let, učitelka:

Zhruba po dvou letech mateřské dovolené jsem začala pociťovat změny ve svém chování. Často jsem byla podrážděná, neustále jsem řešila nespravedlnost, že jsem kvůli dítěti zcela opustila všechny své koníčky a zaměstnání, kdežto můj muž (tedy otec našeho dítěte) se nadále věnuje všemu, co má rád, byť v částečně omezené míře. Snažila jsem se nic nevyčítat a své pocity držela v sobě udušené jak v papiňáku. Je přece v pořádku, že se starám o dítě. Mateřská dovolená je od toho, abych dítěti věnovala veškerý svůj čas. Myslet na sebe je sobectví hraničící s nedostatkem lásky k dítěti. Manžel byl mým chováním přinejmenším otrávený, nechápal, co se se mnou děje, a já se styděla mluvit i o svých nejobyčejnějších přáních. Požádat, aby pohlídal dítě, protože chci jít ke kadeřnici nebo na preventivní gynekologickou prohlídku, byl pro mne heroický výkon. Vše zašlo tak daleko, že jsme začali mluvit i o rozvodu.

Zachránila mne paradoxně jedna nepovedená zima. U našich tehdy už dvou dětí se postupně vystřídaly snad všechny myslitelné dětské nemoci – neštovice, záněty průdušek, pátá i šestá nemoc, zánět kůže. Prostě v průběhu asi čtyř měsíců nebyla chvilka, kdy by aspoň jeden z kluků nekašlal nebo neměl nějakou vyrážku. Neustále jsme odměřovali kapky, mazali krémy a měřili teplotu. Abych úplně nezešílela, začala jsem se po nocích věnovat svému starému koníčku – psaní. Jen sem tam pár řádků na blog. Lidé to četli, občas přišly nějaké pozitivní ohlasy a já začala oprašovat zbytky svého pochroumaného sebevědomí. Ošidila jsem se sice občas o pár hodin spánku, ale tohle „dobití baterek“ bylo naprosto zázračné. V té době jsem si uvědomila, co je vlastně důležité, konečně jsem získala to, čemu se říká nadhled. Postupně jsem pochopila, že naše děti mají nejen mne, ale i tátu, babičky a dědečky, kteří se o ně dokážou postarat stejně dobře a se stejnou láskou, jako to dělám já. Díky tomu si teď mohu dovolit pár dnů v měsíci na dopoledne odskočit do práce.

Věřte zkušeným: stejný pocit frustrace jako Terezu může potkat i vás, i když tomu na začátku svého mateřství nebudete věřit. Ostatně, jedná se o fenomén popsaný v řadě výzkumů. Asi nejznámější kniha, která se jím zabývá, je Feminine Mystique od americké psycholožky a spisovatelky Betty Friedan. Popisuje zvláštní a dosud nedefinovaný pocit žen v domácnosti, jejž nazývá „problémem beze jména“. Týkal se především Američanek ze středních vrstev, které po druhé světové válce v souladu s tehdejším ideálním obrazem ženy zcela rezignovaly na jakýkoli osobní vývoj včetně studia, zůstávaly v domácnosti a pečovaly o děti a pracujícího manžela.

Média podporována sociology a psychology v USA v padesátých letech zdůrazňovala, že správná žena smí být jen matkou a hospodyňkou. Vyšší vzdělání prý dívkám způsobuje frustraci, protože ženy věci jako umění či politika stejně vůbec nezajímají. Což se ukázalo jako nesmysl. Většina z těchto žen začala dříve či později pociťovat zvláštní, neuchopitelný pocit velkého neuspokojení, onen „problém beze jména“. Betty Friedan za jeho hlavní příčinu označila fakt, že těmto ženám nebylo ze společenského hlediska dovoleno se intenzivně zabývat ničím jiným než péčí o rodinu. Její knížka byla přijata s obrovským zájmem a ve Spojených státech odstartovala tzv. druhou vlnu feminismu, v níž ženy začaly požadovat stejná práva jako muži ve všech oblastech soukromého i veřejného života.

Od prvního vydání sice uplynulo přes čtyřicet let, ale když si místo americké ženy v domácnosti v padesátých letech dosadíte českou ženu ze začátku 21. století na několikaleté rodičovské dovolené, zjistíte, že kniha je velmi aktuální.

Chcete se na téma „ideální matka, manželka a hospodyňka“ dozvědět více?

V rámci výzkumů pro svou knihu Friedan porovnala dvě domácnosti ve stejných domech na předměstí se stejně upravenými zahrádkami. Jedna žena chodila do zaměstnání, zatímco druhá zůstávala celé dny doma. A zjistilo se, že ačkoli zaměstnané ženě zabere péče o domácnost mnohem méně času, výsledný efekt je vlastně stejný; žena v domácnosti totiž dělala různé práce zbytečně, a protože měla spoustu času, zabraly jí více hodin.

O stejném období, jaké popisuje Feminine Mystique, vypráví také film Úsměv Mony Lisy. Julia Roberts hraje profesorku historie umění, která nastoupí na prestižní dívčí univerzitu. Na rozdíl od jiných vyučujících nesouhlasí s tím, že vysoká škola je dívkám dobrá jen k tomu, aby si našly dobrého ženicha, a snaží se v dívkách probudit skutečný hluboký zájem o umění.

Ideál „ženské mystiky“ představují ženy z městečka Stepford ve filmu Stepfordské paničky s Nicol Kidman v hlavní roli (nebo v mnohem hororovější stejnojmenné literární předloze od Iry Levina). Jak se ovšem ukáže, ženy ve městě nejsou dokonalé z vlastní vůle…

Kromě vyvarování se duševní frustrace existuje ještě jeden pádný důvod, proč by se matky na rodičovské dovolené neměly zabývat jen péčí o dítě: jedná se o udržení alespoň částečné nezávislosti a samostatnosti. Já vím, když máte malé miminko, nikdo by po vás – pokud k němu tedy máte také tatínka – neměl nic chtít. Být v tomto období na partnerovi finančně závislá rozhodně není nic špatného. Jenže někdy se dějí věci, a tak partner tady jeden den sice je, ale druhý den už být nemusí… Proto neuškodí i ve velmi šťastných dobách myslet na malinkatá zadní kolečka. Je to podobné jako platit si pojištění.

Z práce v neziskových organizacích pomáhajících ženám v těžkých životních situacích znám řadu případů, kdy přijde zoufalá žena kolem padesátky, se kterou se manžel po třiceti letech společného života rozvádí. Mnoho let nepracovala, protože se věnovala domácnosti (případně doprovázela manžela, který pracoval v zahraničí). Dům, v němž od svatby společně bydleli, je napsán jen na něj. České zákony ovšem ženám za takových okolností příliš nepomáhají, a tak se ocitají v téměř bezvýchodné situaci. Ty, které po celou dobu měly své zaměstnání a příjem, jsou na tom o poznání lépe.

Co odpověděla herečka Sabina Laurinová (dvě dcery ve věku 6 let a 3 měsíce) pro jeden časopis v prosinci 2008 na otázku „Do práce se asi v nejbližší době nechystáte, že?“:

Zatím prožívám mateřskou dovolenou, ale do práce si odskakuji jen občas mezi kojením. Mám zajímavé nabídky na příští rok, tak uvidíme, jak to zvládnu. Myslím si, že pro ženu i s malým dítětem je důležité, aby se tímto způsobem odreagovala od mateřských povinností. Díky tomu získá správný nadhled a může se dál rozvíjet. Je fajn, že člověk ví, že na všechno není sám, ale já jsem nikdy nebyla na žádném muži závislá, a proto si to ani nedovedu představit. Život mě naučil myslet dopředu, protože člověk nikdy neví, co se může stát. Ale je pravda, že do práce nespěchám, ještě kojím, a to jsou pro mě ty nejkrásnější chvíle.

Sabina Laurinová ví, o čem mluví. Když bylo její první dcerce pár let, její tatínek je opustil. Možná si říkáte, že pro herečky a zpěvačky je mnohem jednodušší slučovat péči o malé dítě s jejich povoláním než pro obyčejné smrtelnice. Snad je na tom trochu pravdy. Ale i ony se musí hodně snažit a stejně jako pro ostatní matky platí také pro ně, že nic v životě není úplně zadarmo. Pocit soběstačnosti je také velmi důležitý pro naše sebevědomí.

Lenka D. P., 42 let, dvě děti ve věku 2 roky a 4 měsíce, podnikatelka:

Já nejsem zvyklá na finanční zdroj ze strany manžela. To vůbec neznamená, že bych živila rodinu sama, samozřejmě že on platí spoustu věcí. Po třinácti letech podnikání by mě ale ubíjelo říkat mu o peníze na každodenní potřeby. Vím, že on by s tím žádný problém neměl, ale já ano.

Takže, milé maminky a tatínkové: Vzhůru do slaďování!

Před narozením dítěte

Odpovězte si na otázky

Každé ženě, která se chystá založit rodinu (anebo je rodina třeba i trochu mimo plán už na cestě), vřele doporučuji, aby se na chvíli někam zavřela a poctivě si odpověděla na několik stěžejních otázek na téma „Jak si představuji svůj budoucí život s dítětem“:

•Jaký je můj současný životní styl? Co mě nejvíc naplňuje v současnosti? Jak moc je pro mě důležité mé zaměstnání? Baví mě spíše pečovat o domácnost a chodit do práce mě obtěžuje? Nebo je tomu právě naopak? Jsem přesvědčená, že by matka měla zůstat s dítětem doma co nejdéle?

•Jaká je finanční situace rodiny? Pokud nejste milionáři, a co si sami s partnerem nevyděláte, to nemáte, pak je finanční plánování velmi důležité. Je tedy užitečné sednout si s partnerem a kalkulačkou a trochu si započítat: Jaké máme příjmy před narozením dítěte? Kolik to bude potom? Bude nám to stačit, když splácíme hypotéku? Jak dlouho se sníženým příjmem vydržíme, aniž by nám to dělalo nějaké větší potíže? Jak dlouho můžu být na mateřské/rodičovské, aniž by to vážně narušilo rodinné finance?

•Pokud se chci vrátit do zaměstnání brzo po porodu, kdo se bude starat o dítě? Budu mít k dispozici babičku? Pokud ano, mluvila jsem s ní na toto téma? A pokud ne, jsem schopná dítě svěřit někomu cizímu?

Při odpovídání na otázky se snažte maximálně zapojit svou představivost. Jestliže si podrobnosti života s dítětem sama představit nedovedete, obraťte se na své kamarádky a známé!

Jana M., 41 let, půlroční dítě, projektová manažerka:

Dítě jsem tak úplně neplánovala. Když jsem otěhotněla, tak jsme si s manželem sedli a spočítali všechny naše příjmy a výdaje. Já jsem si musela hlavně naplánovat, jak budu platit hypotéku – kdyby mi partner nemohl finančně pomoci, musela bych byt hned prodat. V rámci úspor jsme se také sestěhovali do jedné domácnosti. Můj manžel je totiž Holanďan a měl byt také tam.

Jinak v Holandsku se ženy vracejí do práce dva, tři měsíce po porodu, i když na částečné úvazky. Já jsem ani nepřerušila živnost a dohodli jsme se, že až bude synovi půl roku, začnu si hledat práci. Můj příjem by nám jinak hodně chyběl.

Mít doma dítě, malého člověka, ke kterému cítíte zcela nepodmíněnou lásku a maximální zodpovědnost, je něco úplně nového. Bezdětným se to představuje těžko. Na druhou stranu, já jsem první dítě měla relativně pozdě, ve třiatřiceti letech. Protože bylo plánované, hodně věcí jsem si stihla srovnat v hlavě. Věděla jsem, že miminko chci, ale zároveň jsem nechtěla zůstat tři roky na plný úvazek na rodičovské dovolené. Také mi bylo jasné, že můj manžel sice nebude ten, kdo by mě na rodičovské oficiálně vystřídal (jako ve většině českých rodin jsme si to nemohli dovolit kvůli penězům), ale že děti miluje a bude schopen a hlavně ochoten se o ně postarat, pokud bych někdy potřebovala odjet. A ani mě nenapadlo přestat se po porodu stýkat s kamarádkami, které jsou buď bezdětné, nebo už mají děti velké, ani úplně zrušit svůj společenský život mimo domov. Naštěstí jsem díky svému okolí věděla, že to jde.

Mými největšími vzory byly spolužačky z vysoké školy, s nimiž se vídáme pravidelně asi čtyřikrát do roka. Na našich víkendových srazech se totiž chovaly pořád stejně. A to přesto, že v průběhu let postupně přiváděly na svět děti (většina z nich má po dvou). Projevilo se to jedině tak, že čas od času některá z nich jeden dva srazy vynechala. Když odkojily, byly schopné věnovat se víkendové zábavě se stejnou intenzitou jako v dobách bezdětných. Já jsem měla děti jako jedna z posledních, a tak pro mě toto zjištění bylo velmi důležité. Samozřejmě že spolu mluvíme o dětech; ale mluvíme také o řadě jiných věcí a žádná z nás neztratila schopnost dobře se bavit.

Tak praví zákon

V neposlední řadě je velmi důležité přesně zjistit, jaké podmínky pro budoucí i stávající rodiče aktuálně stanovují české zákony. Jak jsem psala v předmluvě, tyto věci se velmi rychle mění. Proto zde nechci konkrétně popisovat, co přesně zrovna v tuto chvíli platí, ale seznámím vás alespoň se základními pojmy a upozorním na to, co je důležité si ještě před těhotenstvím nebo co nejdříve v jeho počátcích zjistit.

Jsem přesvědčená, že následující názvy zůstanou ještě celá léta stejné. Ostatně tyto definice platí v celé Evropě.

•Mateřská dovolená: Období začínající již několik týdnů před porodem a následující první týdny či měsíce po porodu.

•Peněžitá pomoc v mateřství: Peníze, které matka dostává během mateřské dovolené a které bývají placeny z nemocenského pojištění. Většinou matka dostává určitá procenta z předchozího platu, ovšem s určeným maximálním stropem.

•Porodné: Není zavedeno ve všech zemích. Jedná se o jednorázovou částku, kterou matka obdrží po narození dítěte.

•Rodičovská dovolená: Období začínající po ukončení mateřské dovolené, v řádech týdnů, měsíců či let (v každé zemi je to úplně jinak a například na Maltě není zatím žádná). Ve většině zemí je to období, během kterého vám musí zaměstnavatel držet místo.

•Rodičovský příspěvek: Finanční částka, kterou matka či otec pobírají na rodičovské dovolené. Většinou se jedná o paušální částku, někde se ale opět může jednat o procenta z předchozího platu. V některých zemích bývá část rodičovské dovolené neplacená.

•Různé sociální dávky: Jestliže už v těhotenství víte, že se po narození dítěte ocitnete v tíživé finanční situaci (třeba proto, že jste samoživitelka), navštivte ještě před porodem sociální odbor na vašem městském či obecním úřadě a informujte se, na co všechno a za jakých okolností máte nárok.

Doporučení:

Nespoléhejte ale na to, že si na internetu najdete přesné znění zákona a z něho vše potřebné vyčtete – pokud nejste právnička, nemáte šanci se zorientovat:

•podmínky pro mateřskou a rodičovskou dovolenou se skrývají v různých zákonech a paragrafech;

•některá opatření mohou být součástí jiných dokumentů, než jsou zákony (například ministerských vyhlášek), a k těm se dostanete dost obtížně;

•podmínky se liší podle toho, zda jste studentka, zaměstnankyně, osoba samostatně výdělečně činná nebo zda nastupujete na mateřskou s dalším dítětem rovnou z rodičovské dovolené s dítětem prvním.

Budete-li zjišťovat, co a jak, doporučuji obrátit se na některou neziskovou organizaci, která se danou problematikou zabývá. Ať už budou mít psanou příručku na internetu či vytištěnou, nebo vám vše vysvětlí při osobní konzultaci, je velmi pravděpodobné, že budou schopni věci objasnit srozumitelně. Jinak se můžete obrátit na odbor sociálních věcí na vašem obecním či městském úřadu, kde by vám samozřejmě příslušné informace měli podat také. Můžete se rovněž zeptat na Ministerstvu práce a sociálních věcí, kde „sedí“ odborníci a odbornice, kteří příslušné zákony přímo psali; tito lidé je však – ač se v nich vyznají jako nikdo jiný – často nejsou schopni přeložit do běžného jazyka.

Diskutovat a plánovat – s partnerem

Když se vdávala moje kamarádka Naďa a děti byly zatím v nedohlednu, rozčílila se jednou její tchyně u nedělního oběda. Debatovali totiž o tom, že péči o děti by měli sdílet oba rodiče. „Můj syn přece studoval a nemůže se zahazovat někde v domácnosti!“ Že ale i Naďa studovala, to tchyni nevadilo. Netřeba dodávat, že si Naďa s manželem Pavlem stejně všechno zařídili po svém a dnes tvoří typickou moderní domácnost, kde je tatínek schopen postarat se o dva syny úplně stejně jako maminka.

Jak vyplývá z výše uvedené příhody, ze všeho nejdůležitější je, co si – samozřejmě kromě vás – myslí otec vašeho dítěte. Aby všechno v budoucnu klapalo ke spokojenosti celé vaší rodiny, je třeba, abyste představy o slaďování rodinného, pracovního a společenského života s partnerem sdíleli. Proto se určitě vyplatí důkladné a podrobné vysvětlení z vaší strany, jaké jsou vaše představy o budoucím životě s dítětem a také proč.

Markéta M., 37 let, lékařka, tři děti ve věku 2, 5 a 7 let:

Mám ordinaci a na mateřskou jsem si za sebe najala náhradu. Sama jsem chodila jen na pár hodin týdně. A každý měsíc jsem samozřejmě musela dělat výkazy a účetnictví. I když mi velmi pomáhala babička, přece jen toho bylo moc – tři malé děti, barák a rozrůstající se ordinace. Ale nemohla jsem přece ordinaci nechat, ztratila bych klientelu a smlouvy s pojišťovnami a to už se nikdy nedá dohromady. Když jsem začínala, byla jiná doba, než je teď. A navíc mě má práce strašně baví. Jednou v noci jsem zas takhle dělala účetnictví a nějak na mne padlo vyčerpání. Prostě jsem potřebovala povzbudit. A třeba i nabídnout pomoc. Tak jsem si postěžovala manželovi, jak je toho na mě za celý den s dětmi moc, že jsem unavená, a ještě k tomu to účetnictví. A on mi řekl: „Tak to nedělej!“ Byla jsem v šoku. On vůbec nechápe, o co jde. On nechápe, že má práce je taky důležitá. Nejen pro mě, ale i pro rodinu.

V ideálním případě je dobré promluvit si o vzájemných představách ještě před početím dítěte. Pokud jste typ ženy, která se chce brzy vrátit do zaměstnání a pro niž je dvoukariérové manželství samozřejmostí, zatímco váš partner touží po ženě v domácnosti, bude zřejmě nejlepší se co nejrychleji rozejít.

Předpokládejme ale, že se představy vaše a partnera alespoň v teoretických obrysech shodují a on je srozuměn s tím, že žije s emancipovanou ženou, pro kterou je samozřejmostí mít rodinu i zaměstnání. Potom je užitečné vyjasnit si několik velmi konkrétních a zásadních věcí:

•Jak dlouho chcete být na mateřské/rodičovské dovolené?

•Chce a může váš partner také na rodičovskou dovolenou? Pokud ne, jak a kdy je ochoten péči o dítě přebírat?

•Jaká forma péče o dítě se vám oběma zdá nejlepší? Souhlasil by tatínek třeba s tím, že dítě bude ve vaší domácnosti hlídat vaše matka?

•Skutečně stojí za vaším rozhodnutím – ať už je jakékoli –, i když si je třeba vědom, že jeho rodiče nebudou souhlasit?

Z vlastní zkušenosti vím, že řada lidí si stejně výše uvedené situace nedovede se všemi důsledky představit, dokud opravdu nenastanou. Nicméně alespoň za předběžnou diskusi a zamyšlení to určitě stojí.

Kateřina B., 35 let, pracuje v oblasti PR, čeká první dítě:

Diskutovat a plánovat – v zaměstnání

Tato kapitola je aktuální pro ty z vás, kdo plánujete po narození dítěte návrat do svého původního zaměstnání. Ať už pracujete jako dělnice, nebo jako manažerka, pokud pracujete dobře, rozumný zaměstnavatel by o vás neměl chtít přijít.

•Jsou v zaměstnání skutečně ochotni na vás počkat? Jak budou řešit záskok v době vaší mateřské/rodičovské dovolené?

•Existuje ve firmě možnost práce z domova? Pokud máte takový druh zaměstnání, který to umožňuje, dohodněte se, jak brzo po porodu jste ochotna začít.

•Můžete občas zajít na poradu ještě v průběhu vaší dovolené, třeba i s miminem? Co si o tom myslí vaši nadřízení?

•Jak je to s možností pracovat na částečný úvazek?

Držení místa zaměstnavatelem:

Podnikatelky

•Jsou do jisté míry nezávislé, mohou si organizovat svůj vlastní čas.

•O návratu do práce mohou rozhodnout samy, nehrozí, že je bude kvůli mateřství někdo šikanovat nebo diskriminovat.

•Těžko si mohou dovolit přerušit práci, protože by ztratily zákazníky, takže mateřskou dovolenou prakticky neznají.

•Musí si dát pozor a platit speciální pojištění, aby měly nárok na odpovídající peněžitou pomoc v mateřství a na rodičovský příspěvek.

Těhotná neznamená dementní

Historická vsuvka