Šach a mat

CHECK & MATE

Copyright © 2023 by Ali Hazelwood

Translation rights arranged by the Sandra Dijkstra Literary Agency

All Rights Reserved.

Translation © Jana Jašová, 2024

ISBN 978-80-242-9805-4

Obsah

Prolog

ČÁST PRVNÍ

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

ČÁST DRUHÁ

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitol a osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

ČÁST TŘETÍ

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Epilog

Poznámka autorky

Poděkování

Sarah A. a Helen,

které budou vždycky mými favoritkami

Prolog

„Jistý důvěryhodný zdroj o vás uvádí, že jste sexsymbolem generace Z.“

Málem upustím telefon.

No tak na rovinu: upustím telefon úplně, ale stačím ho zase chytit, než spadne do kádinky plné čpavku. Pak se rozhlédnu po chemické laborce, abych zjistila, jestli tohle slyšel ještě někdo další.

Ostatní studenti si buď posílají zprávy z mobilů, nebo se motají kolem vybavení. Paní Agarwalová sedí za katedrou a předstírá, že opravuje písemky, ale nejspíš si čte erotickou fanfikci o Billu Nyeovi. Z laboratorního stolu ke mně zavane snad-ne-smrtící pach kyseliny octové, ale AirPody mám pořád bezpečně v uších.

Nikdo si nevšímá ani mě, ani videa na mém mobilu, a tak znova stisknu přehrávání, abych se na něj dokoukala.

„Stálo to na titulce magazínu Time před čtrnácti dny. Na obálce. Byla tam vaše fotka a pod ní ,Sexsymbol generace Z‘. Jaké to pro vás je?“

Čekám Zendayu. Harryho Stylese. Billie Eilish.

Všech sedm členů chlapecké hudební skupiny BTS namačkaných na pohovce v nějaké noční talk show, kterou se mě algoritmus automatického přehrávání YouTube rozhodl nakrmit po tom, co skončilo výukové video na téma pH experimentu. Ale ne, je to jen nějaký chlap. Vlastně spíš kluk? V sametovém červeném křesle vypadá v té tmavé košili, tmavých kalhotách, s tmavými vlasy a zachmuřeným výrazem dost nemístně. Hlubokým vážným hlasem a s naprosto nečitelným výrazem odpoví: „Nesmysl.“

„Vážně?“ opáčí moderátor – Jim nebo James nebo Jimmy, tak nějak.

„To s generací Z je správně,“ odpoví jeho host. „To s tím sexsymbolem ne.“

Publikum z toho šílí, tleská a chechtá se a v tu chvíli se rozhodnu přečíst si popisek. Nolan Sawyer stojí tam. Je tam i vysvětlení, kdo to je, ale to už nepotřebuju. Ten obličej sice nepoznávám, ale nevzpomínám si na dobu, kdy bych tohle jméno neznala.

Seznamte se s Královrahem Sawyerem, nejlepším šachistou světa.

„Něco vám povím, Nolane: chytrost je dneska hodně sexy.“

„I tak pochybuju, že mám na ten titul nárok.“ Mluví tak suše, až si říkám, jak ho asi jeho agent k tomuhle rozhovoru přesvědčil. Ale publikum se směje a moderátor taky. Nakloní se ke svému hostovi, očividně okouzlený tím mladíkem, který má postavu jako sportovec a který uvažuje jako teoretický fyzik a má finanční zdroje jako podnikatel ze Silicon Valley. Tím mimořádným mladým géniem, který nepřipouští, že by byl nějak výjimečný.

Říkám si, jestli Jim-Jimmy-James slyšel totéž co já. Klepy. Šeptandu. Temné zkazky o zlatém chlapci šachového světa.

„Snad se tedy shodneme, že šachy jsou dneska hodně sexy. A to díky vám – od chvíle, kdy jste se začal objevovat u šachovnice, došlo k renesanci obliby téhle královské hry. Kdosi začal komentovat vaše souboje a na TikToku se z toho stal virál – vlastně na ChessToku, mám tady poznámku od scenáristů – a teď se je učí hrát víc lidí než kdy předtím. Ale popořádku: jste velmistr, což je ten nejvyšší titul, jaký může šachista získat, a právě jste vyhrál mistrovství světa, kde jste zvítězil nad –“ moderátor se podívá na kartičku, protože ostatní velmistři nejsou tak slavní jako Nolan Sawyer, „– Andreasem Antonovem. Gratuluji.“

Sawyer krátce přikývne.

„A to vám bylo teprve osmnáct. Kdy že jste oslavil narozeniny?“

„Před třemi dny.“

Před třemi dny bylo mně šestnáct.

Před deseti lety a třemi dny jsem dostala svoje první šachy – s plastovými figurkami, které byly růžové a fialové – a rozbrečela se radostí. Hrála jsem si s nimi celý den, nosila je pořád u sebe a večer jsem se s nimi zachumlala do postele.

Teď už si ani nepamatuju, jaké je držet v ruce pěšce.

„Začal jste hrát hodně brzo. Naučili vás to rodiče?“

„Dědeček,“ odpoví Sawyer. Moderátor se zatváří zaskočeně, jako by ho nenapadlo, že se Sawyer zmíní zrovna o tomhle, ale rychle se vzpamatuje.

„Kdy vás napadlo, že už jste dost dobrý, abyste se stal profesionálem?“

„Jsem dost dobrý?“

Publikum se zase rozesměje. Protočím panenky. „Věděl jste od začátku, že se šachům chcete věnovat profesionálně?“

„Ano. Celou dobu jsem věděl, že nic nemiluju víc než vítězství v šachových partiích.“

Moderátor povytáhne obočí. „Nic?“

Sawyer ani nezaváhá. „Nic.“

„A –“

„Mallory?“ Na rameno mi dopadne ruka. Nadskočím a vytáhnu si z ucha jedno sluchátko. „Potřebuješ pomoct?“

„Ne!“ Usměju se na učitelku a zastrčím mobil do kapsy. „Právě jsem se dodívala na instruktážní video.“

„Výborně. Nezapomeň si vzít rukavice, než budeš přilévat kyselinový roztok.“

„Dobře.“

Zbytek třídy už má pokus skoro hotový. Zamračím se soustředěním, abych je dohnala. O pár minut později, když nemůžu najít trychtýř a rozsypu si jedlou sodu, přestanu myslet na Sawyera a na to, jak zněl jeho hlas, když říkal, že nic nemiluje víc než šachy. A nemyslím na něj ani další dva roky a pár měsíců. Až do dne, kdy s ním sehraju naši první partii.

A vytřu s ním podlahu.

ČÁST PRVNÍ

Zahájení

Kapitola první

O dva roky později

Easton je chytrá, protože mě naláká na bubble tea zdarma. Ale taky pitomá, protože ani nepočká, až začnu z nápoje srkat pěnu ze smetanového sýra s čokoládovou příchutí, než vyhrkne: „Něco bych od tebe potřebovala.“

„Ne.“ Usměju se na ni, vezmu z nádoby na pultě dvě brčka a jedno jí nabídnu, ale ignoruje to.

„Mal, ještě ani nevíš, co –“

„Ne.“

„Jde o šachy.“

„Tak v tom případě…“ Vrhnu děkovný úsměv na dívku, která mi podává mou objednávku. Dvakrát nebo třikrát jsme si spolu loňské léto vyšly a moje vzpomínky na ni jsou neurčitě příjemné. Malinová příchuť lesku na rty, Bon Iver vrnící z přehrávače v jejím Hyundai Elantra. Hebká ruka, která pod mým topem studí. Bohužel se do těch příjemných vzpomínek nějak neprobojovalo její jméno. Ale napsala mi na kelímek Melanie, takže to asi nevadí.

Potají se na sebe rychle usmějeme a já se otočím k Easton. „V tom případě rozhodně ne.“

„Chybí mi hráč. Na týmový turnaj.“

„Už nehraju.“ Mrknu na mobil. Je 12:09 – ještě jednadvacet minut, než se musím vrátit do servisu. Můj šéf Bob není zrovna laskavý a tolerantní člověk. Někdy pochybuju, jestli je vůbec člověk. „Vypijeme si to venku, protože mě čeká odpoledne strávený pod podvozkem Chevy Silverada.“

„No tak, Mal.“ Zamračí se na mě. „Jsou to šachy. Pořád hraješ.“

Když učitel mé sestry Darcy v šesté třídě dětem oznámil, že pošle třídní morče na „rodinnou farmu na sever“, a Darcy si existenci té farmy nemohla nijak ověřit, rozhodla se pro únos. Morčete, ne učitele. Poslední rok jsem strávila soužitím s Goliášem Uneseným. Rok, kdy jsem se zoufale snažila neházet mu kousky našich večeří, protože nás veterinář (kterého jsme si nemohly dovolit) prosil na kolenou, ať tomu zvířeti nasadíme dietu. Jenže Goliáš má bohužel záhadnou schopnost zírat na mě tak, že vždycky dosáhne svého.

Jako teď Easton. Jejich výrazy vyzařují stejnou čirou, neústupnou tvrdohlavost.

„Ne, ne.“ Usrknu si čaje. Je božský. „Už si nepamatuju pravidla. Třeba jak se táhne tím koníčkem…?“

„Moc vtipný.“

„Ne, vážně, jak se hrají šachy? Nějak se mi to plete s Osadníky z Katanu –“

„Nechci po tobě to, cos dělávala.“

„A co jsem dělávala?“

„No přece jak jsi jako třináctiletá porazila všechny ostatní děti z Patersonskýho šachovýho klubu, pak středoškoláky, pak dospělé? A pak ti přivezli lidi z New Yorku a tys je taky pokořila? Tohle nepotřebuju.“

Když se to stalo, vlastně mi bylo dvanáct. Dobře si to pamatuju, protože táta stál vedle mě, teplou ruku položenou na mém rameni, a hrdě prohlašoval: Nevyhrál jsem s Mallory ani jedinou partii od té doby, co jí před rokem bylo jedenáct. Je výjimečná, co? Ale neuvedu to na pravou míru a místo toho si kecnu na trávu vedle záhonu cínií, které se tak tak drží při životě. Srpen v New Jersey nemá nikdo rád.

„Pamatuješ, když bylo v půlce toho exhibičního turnaje a já málem omdlela? Řekla jsi všem, aby ucouvli –“

„A podala jsem ti svůj džus.“ Sedne si vedle mě. Podívám se na její dokonalé, nad koutky protažené oční linky a pak na svou pracovní kombinézu s fleky od oleje. Je fajn, že některé věci se nikdy nemění. Perfekcionistka Easton Peñaová a její nepořádná kámoška Mallory Greenleafová. Chodily jsme spolu do jedné třídy už od začátku základní školy, ale bavit jsme se spolu začaly, teprve když Easton v deseti vstoupila do Patersonského šachového klubu. Svým způsobem byla už tenkrát hotová osobnost. Stejně úžasná a tvrdohlavá, jako je dneska.

Tebe tahle blbost vážně baví? zeptala se mě, když nás proti sobě posadili k šachovnici.

Tebe ne? vyhrkla jsem zděšeně.

Jasně že ne. Jen potřebuju mít víc mimoškolních aktivit. Vysokoškolský stipendia člověk nedostane zadarmo. Dala jsem jí šach mat čtvrtým tahem a od té doby jsem ji zbožňovala.

Ironií je, že Easton, kterou šachy nikdy moc nebraly, u nich vydržela mnohem déle než já, která je milovala. Že je z nás tří ale legrační milostný trojúhelník.

„Za ten čaj to mám u tebe, takže – přijď na ten turnaj,“ nařídí mi. „Potřebuju čtyřčlenný tým. Všichni ostatní jsou buď někde na prázdninách, nebo nepoznají rozdíl mezi šachy a dámou. Nemusíš ani vyhrát – je to pro charitu.“

„Jakou charitu?“

„Záleží na tom?“

„Jasně že záleží. Je to pro nějaký pravicový think tank? Další film Woodyho Allena? Nějakou vymyšlenou nemoc, jako je hysterie nebo nesnášenlivost lepku?“

„Nesnášenlivost lepku není vymyšlená.“

„Vážně ne?“

„Ne, a ten turnaj je –“ Zaťuká horečnatě na mobil. „Nemůžu to najít, ale co to zkrátit? Stejně obě víme, že do toho půjdeš.“

Zamračím se na ni. „Nic takovýho nevíme.“

„Možná to nevíš ty.“

„Mám páteř, Easton.“

„No jasně.“ Začne drtit v zubech kuličky tapioky, agresivně, výhrůžně, najednou spíš medvěd grizzly než morčátko.

Vzpomíná na devátou třídu, jak mě přemluvila, abych jí ve volbách předsedkyně třídy dělala místopředsedkyni. (Prohrály jsme. Na plné čáře.) A desátou třídu, kdy Missy Collinsová šířila pomluvy na Twitteru a Easton si u mě objednala, abych jí ho hackla. Taky na jedenáctou, kdy jsem hrála paní Bennettovou v muzikálu Pýcha a předsudek, který Easton napsala – navzdory tomu, co mi napovídal zdravý rozum, a navzdory svému půloktávovému hlasovému rozsahu. Nejspíš bych s něčím podobně šíleným souhlasila i v posledním ročníku střední, kdyby to doma nebylo… no, z finančního hlediska totální průšvih, takže jsem každou volnou chvilku musela strávit prací v servisu.

„Obě víme, že nedokážeš říct ne,“ upozornila mě Easton. „Takže prostě řekni ano.“

Kouknu se na telefon – do konce přestávky mám ještě dvanáct minut. Dneska je horko jako v peci, svůj bubble tea už jsem dopila a teď se se zájmem zadívám na Eastonin kelímek. Cukrový meloun: má druhá nejoblíbenější příchuť. „Nemám čas.“

„Proč ne?“

„Kvůli randění.“

„S kým? S tím klukem, co pěstuje masožravky? Nebo s tou holkou, co vypadá jako Paris Hilton?“

„Ani s jedním, ale někoho si najdu.“

„No tak, Mal. Je to příležitost, jak spolu strávit ještě trochu kvalitního času před vysokou.“

Posadím se a narazím loktem do jejího. „Kdy odjíždíš?“

„Za necelý dva týdny.“

„Cože? Vždyť nám sotva skončila škola, jsou to jen –“

„Jen tři měsíce? Musím být v Coloradu v půlce srpna na adaptační kurz.“

„Aha.“ Je to jako probudit se ze šlofíka po obědě a zjistit, že už se setmělo. „Aha,“ zopakuju mírně v šoku. Věděla jsem, že to přijde, ale někde mezi onemocněním mé sestry mononukleózou, máminou týdenní hospitalizací a mononukleózou další mé sestry a těmi šichtami navíc, co jsem si nabrala, jsem ztratila pojem o čase. Tohle mě děsí. Nikdy jsem ještě nežila v jiném městě než Easton. Nikdy neuplynul týden, abychom se aspoň jednou nesešly zahrát si Dragon Age, popovídat si o Dragon Age nebo zkouknout videa, jak někdo hraje Dragon Age.

Možná potřebujeme nové koníčky.

Zkusím se na ni usmát. „No jo, člověk prostě zapomene na čas, když si užívá.“

„Jo, Mal? Takže ty si užíváš?“ Přimhouří na mě oči a já se rozesměju.

„Nesměj se. Ty pořád pracuješ. A když ne, tak někam vozíš svoje sestry nebo svou mámu k doktorům a –“ Prohrábne si rukou tmavé kudrny a nechá je rozcuchané – což nejlíp ukazuje její rozčilení. Podle mého odhadu je to na stupnici jedna až deset sedmička. „Bylas z naší třídy ta nejlepší. Jsi matematický génius a dokážeš si zapamatovat úplně všechno. Dostalas tři nabídky stipendia, jedno do Boulderu, takže bychom byly na stejný škole. Ale ty ses rozhodla nikam nejít a teď trčíš tady a není jasný, kdy to skončí, a… víš co? Je to tvoje rozhodnutí a já si tě za to vážím, ale dovol si užívat si aspoň na chvilku. Dovol si udělat aspoň jednu věc, která tě bude bavit. Jednu jedinou, která tě bude těšit.“

Dívám se na její zarudlé tváře sekundu, dvě, tři a málem otevřu pusu, abych jí vysvětlila, že stipendia sice zaplatí školné, ale už ne hypotéku za dům nebo bruslařský tábor pro sestru nebo vitaminem C obohacené granule pro morče unesené další sestrou, že stipendium nezařídí, aby se ten pocit viny na dně vašeho žaludku trochu rozpustil. Málem. Ale v poslední minutě jen odvrátím pohled jinam, a tím jinam myslím naštěstí na svůj mobil.

12:24. Sakra. „Musím jít.“

„Cože? Mal, ty se zlobíš? Nechtěla jsem tě –“

„Ne.“ Ušklíbnu se na ni. „Jen mi už skončila přestávka.“

„Vždyť jsme sem sotva přišly.“

„Jo, no, Bob není zrovna fanoušek lidskosti, pokud jde o trávení pracovní doby, ani nehoruje pro životní rovnováhu mezi prací a volným časem. Čirou náhodou, není tady šance, že bys ten svůj čaj už nechtěla dopít?“

Protočí panenky tak, až si málem namůže oční svaly, ale podá mi svůj kelímek. Ukážu jí palec nahoru a vykročím pryč.

„Dej mi vědět, jak ses rozhodla s tím turnajem!“ zavolá za mnou Easton.

„Už to víš.“

Zasténání. A pak vážné, významné „Mallory“, které mě přiměje se otočit, i když si živě představím Bobův páchnoucí dech, až na mě bude ječet, že jdu pozdě. „Hele, nechci tě k ničemu nutit. Ale šachy byly celý tvůj život, a teď nechceš hrát ani pro dobrou věc.“

„Jako nesnášenlivost lepku?“

Zase protočí panenky a já se rozběhnu se smíchem zpátky do práce. Stihnu to skoro včas. Zrovna si beru nářadí, abych se ponořila pod podvozek Silverada, když mi zabzučí mobil. Je to screenshot letáku. Stojí tam: Týmový turnaj klubu Olympic. Místo: New York. Pořádáno společně s Lékaři bez hranic.

Usměju se.

MALLORY: tak jo, tohle je dobrá charita

BRET EASTON ELLIS: Já ti to říkala. A taky:

Pošle mi odkaz na zdravotnický web, kde se píše o nesnášenlivosti lepku, takže ta očividně existuje.

MALLORY: tak jo, no, JE to opravdová nemoc

BRET EASTON ELLIS: Já ti to říkala.

MALLORY: víš, že se opakuješ, že jo

BRET EASTON ELLIS: Taky jsem mohla napsat „zase jsem měla pravdu“. Takže jdeš do toho?

Odfrknu si a málem odepíšu „ne“. Málem jí připomenu, proč přesně už šachy nehraju.

Jenže pak si představím, že Easton za chvíli odjede na kolej a bude pryč celé měsíce – a já zůstanu tady a budu se snažit bavit o posledním průchodu hrou Dragon Age na rande s někým, kdo se bude chtít jenom mazlit. Představuju si, jak Easton přijede na Díkůvzdání. Možná bude mít kratší sestřih, bude veganka, přijede oblečená od hlavy k patě do leopardího potisku. Třeba z ní bude úplně nový člověk. Budeme se scházet na obvyklých místech, dívat se na obvyklé pořady, drbat obvyklé týpky, ale nebude to stejné, protože Easton potká nové přátele, pozná nové věci, pořídí si nové vzpomínky.

Do hrudi mě bodne strach. Strach, že ona se změní a rozkvete a nezůstane stejná, ale já ano. Já budu pořád tady v Patersonu, zakrním. Žádná z nás to neřekne nahlas, ale obě to budeme vědět.

A tak jí odepíšu:

MALLORY: tak jo ještě jednou do útoku

BRET EASTON ELLIS: Vidíš? Měla jsem pravdu.

MALLORY:

MALLORY: za to odvezeš příští víkend
moje ségry na tábor, abych si mohla vzít další šichty

BRET EASTON ELLIS: Mal, to ne.

BRET EASTON ELLIS: Mal, prosím. Cokoli jinýho, ale tohle ne.

BRET EASTON ELLIS: Mal, tvoje ségry mě DĚSÍ.

MALLORY:

„Hej, Greenleafová! Neplatím tě, abys brouzdala po Instagramu nebo si nakupovala avokádový sendviče. Koukej začít makat!“

Protočím panenky. V duchu. „To si trochu pleteš generace, Bobe.“

„To je fuk. Koukej. Začít. Makat.“

Zastrčím telefon do kapsy kombinézy, vzdychnu si a udělám, co po mně chce.

* 

„Mal, Sabrina mě štípla do ruky a nadávala mi do smraďochů!“

„Protože, Mal, Darcy mi zívla do obličeje a hnusně jí smrdělo z pusy!“

Povzdychnu si a dál svým sestrám chystám ovesnou kaši. Skořice, odstředěné mléko a bez cukru „Nebo tě zabiju, Mal. Slyšelas někdy o něčem takovým jako zdravá strava?“ (Sabrina); burákové máslo, originál Nutella, banán a „Můžu dostat víc Nutelly, prosím? Snažím se vyrůst aspoň o dvacet čísel, než půjdu do osmičky!“ (Darcy).

„Mallory, Darcy si na mě prdla!“

„Ne – Sabrina je blbka, co mi schválně strká hlavu k zadku!“

Nepřítomně olíznu zbytek Nutelly na lžíci a spřádám fantazie o tom, že bych jim do kaše nalila odlakovač na nehty. Jen trochu. Nebo možná víc než trochu.

Mělo by to svoje nevýhody, jako třeba skon dvou lidí, které miluju nejvíc na světě. Ale výhody? Nepřekonatelné. Už žádné půlnoční kousance na prstech u nohou od Goliáše. Žádné zuřivé verbální útoky za to, že jsem vyprala Sabrininu růžovou podprsenku, někam založila Sabrininu růžovou podprsenku nebo údajně ukradla Sabrininu růžovou podprsenku, že nedokážu udržet v hlavě, kde může její růžová podprsenka být. Už žádné plakáty Timothée Chalameta strašidelně na mě zírající ze stěn.

Jen já v pokojném tichu vězeňské cely v New Jersey, kde si nenápadně brousím pilník.

„Mallory, Darcy je nechutnej posránek –“

Upustím lžíci do dřezu a vyrazím za nimi do koupelny. Tři kroky a jsem tam – panství Greenleafů není zrovna rozlehlé ani moc solventní.

„Jestli obě hned nesklapnete,“ pronesu svým ranním hlasem ostrým jako břitva, „odvedu vás na farmářský trh a vyměním za bílý bezpeckový hrozny.“

Vloni se stalo něco divného: skoro přes noc se moje roztomilé holčičky, dřív nejlepší kamarádky, proměnily v nesmiřitelné štěkny. Sabrině bylo čtrnáct a začala se chovat, jako by s námi snad ani nemohla být biologicky příbuzná, protože na to je až moc cool. Darcy bylo dvanáct a… no, Darcy zůstala pořád stejná. Pořád knížku v ruce, předčasně vyspělá, až příliš všímavá, než aby jí to svědčilo. Což byl asi ten důvod, proč si Sabrina koupila z kapesného nový zámek na dveře a vykopla mladší sestru ze společného pokoje. (Takže jsem si Darcy vzala k sobě já – i když to s sebou neslo i plakáty s Timothéem Chalametem s jeho očima s efektem Mony Lisy a hrozbu vztekliny.)

„Ale ježíši.“ Darcy protočí panenky. „Klídek, Mallory.“

„Jo, Mallory, přestaň mít tak sevřený půlky.“

No jasně, na tohle jsem zapomněla. Jediná doba, kdy se spolu shodnou, je ta, kdy se spojí proti mně. Máma tomu říká puberta. Já se spíš kloním k tomu, že je to démonická posedlost, ale kdo ví? Vím jen to, že okřikovat je, něco jim nařizovat, nebo se je dokonce snažit přivést k rozumu není vůbec efektivní. Každá známka slabosti je posouzena, zneužita a vždycky končí mým vydíráním, abych jim kupovala směšné věci jako polštáře v podobě Eda Sheerana nebo maturitní kloboučky pro morčata. Mým mottem je vláda teroru. Hlavně s těmi hormonálně nevyrovnanými, anarchistickými, krvežíznivými žraloky nevyjednávat.

Bože, tolik je miluju, až bych z toho brečela.

„Máma spí,“ syknu. „Přísahám, že jestli nezmlknete, napíšu vám na čela smraďoch a blbka nesmývatelnou fixkou a pošlu vás tak do světa.“

„To si radši rozmysli.“ Darcy na mě zahrozí kartáčkem. „Nebo tě nahlásíme na sociálku.“

Sabrina přikývne. „Možná dokonce na policii.“

„Mohla by si dovolit advokáta?“

„Ani omylem. Hodně štěstí s tvým přepracovaným, špatně placeným přiděleným obhájcem, Mal.“

Opřu se o dveřní rám. „Tak konečně se v něčem shodnete.“

„Od začátku se shodujeme, že Darcy je smraďoch.“

„To nejsem – ty cvoku!“

„Jestli vzbudíte mámu,“ pohrozím jim, „spláchnu vás obě do záchodu –“

„Jsem vzhůru! Nemusíš ucpávat potrubí, zlatíčko.“ Otočím se. Máma se blíží chodbou na roztřesených nohou a mně se sevře žaludek. Rána jsou pro ni poslední měsíc nejhorší. Vlastně už celé léto. Otočím se k Darcy a Sabrině, které mají aspoň tolik slušnosti, že se zatváří kajícně. „A když už jsem vstala se slepicemi, můžu si obejmout svoje milé matrjošky?“

Máma ráda žertuje o tom, že my tři s našimi světle blond vlasy, tmavomodrýma očima a růžovými oválnými obličeji vypadáme jako menší a větší verze jednoho modelu. Až na to, že Darcy má pihy a Sabrina vypadá jako upravená mobilní fotografickou aplikací a já… kdyby v sekáči neměli tolik boho outfitů za pět dolarů, možná bych nevypadala jako cosplayerka Alexis Rose z Městečka Schitt’s Creek. Nikdo ale nemůže pochybovat, že sestry Greenleafovy jsou odlitky z jediné formy – a že po mámě s jejími dřív tmavými, teď už šedivějícími vlasy a snědou pletí jsme toho moc nezdědily. Pokud jí vadí, že se všechny tolik podobáme tátovi, nikdy to nedala najevo.

„Co máte v plánu, holky?“ zeptá se máma proti Darcyinu čelu a přesune se k Sabrině. „Máš trénink?“

Myslí roller derby. Sabrina ztuhne. „Začínám až příští týden. Jestli vůbec začnu, protože to by mě někdo musel zapsat do Juniorský asociace, a to se musí udělat a zaplatit do pátku –“

„Já to do pátku zaplatím,“ ujistím ji.

Sestra mi věnuje nedůvěřivý pohled. Jako bych jí už kvůli svému nuzáckému platu v autoservisu zlomila srdce mockrát. „Proč to nezaplatíš hned?“

„Protože si s tebou ráda pohrávám jako pavouk s mouchou.“ A protože nejdřív musím odpracovat pár dalších přesčasů, abych si to mohla dovolit.

Sestra na mě přimhouří oči. „Ty nemáš prachy, že jo?“

Srdce mi poskočí. „Jasně že mám.“

„Protože já už jsem skoro dospělá a McKenzie pracuje v mléčným baru, a kdybych se jí zeptala –“

„Nejsi dospělá.“ Z představy, že si Sabrina dělá starosti s penězi, je mi fyzicky špatně. „A navíc tady jdou zvěsti, že jsi blbka.“

„Když už se bavíme o placení a tak,“ ozve se Darcy s pusou plnou pasty, „Goliáš je pořád osamělý a v depresi a potřebuje přítelkyni.“

„Hm.“ Představím si ty další malé šmejdy, co by spolu Goliáš a jeho přítelkyně plodili. Ble. „Jo a Easton byla tak hodná a nabídla se, že vás dvě odveze příští týden na tábor. Nechci po vás, abyste na ni byly hodný nebo normální nebo slušný, protože mě baví, když si ji vychutnáváte. Takže do toho.“

Vyjdu z koupelny a zavřu za sebou dveře, ale neunikne mi, jak se na sebe sestry nadšeně zadívají. Jejich náklonnost k Easton je dlouholetá a intenzivní.

„Dneska ti to sluší,“ prohodí ke mně máma v kuchyni.

„Díky.“ Vycením na ni zuby. „Vyčistila jsem si mezizubní prostory nití.“

„Bezva. A dokonce ses osprchovala…“

„Hele, klídek. Nejsem žádná módní influencerka.“

Máma se zasměje. „A nemáš montérky.“

„Myslíš kombinézu. Ale díky, že sis všimla.“ Zadívám se na bílé tričko zastrčené do jasně žluté vyšívané sukně. „Nejdu do servisu.“

„Rande? To už tady dlouho nebylo.“

„Ne, rande ne. Slíbila jsem Easton, že…“ Zarazím se.

Máma je fantastická. Nejlaskavější, nejtrpělivější člověk, kterého znám. Nejspíš by jí nevadilo, kdybych přiznala, že jdu na šachový turnaj. Ale dneska ráno má hůl, její klouby vypadají oteklé a zanícené. A já to slovo na eš už tři roky nevyslovila. Tak proč narušovat tradici?

„Za dva týdny odjíždí do Boulderu, tak si chceme vyrazit do New Yorku.“

Máma se zachmuří. „Byla bych ráda, kdyby sis to s tou školou rozmyslela –“

„Mami,“ zasténám tak otráveně, jak jen dokážu.

Dlouhým procesem pokus-omyl jsem nakonec dospěla ke zjištění, jak se nejlíp zbavit mámina přemlouvání: hrát to tak, že na vysokou prostě nechci a že mě zraňuje, jak málo respektuje moje životní rozhodnutí, pokud o tom pořád mluví. Sice to není pravda a já jí jen nerada lžu, ale je to pro její dobro. Nechci, aby si někdo v rodině myslel, že mi něco dluží, nebo aby si moje rozhodnutí vyčítaly. Nemají si co vyčítat, protože za nic z toho nemůžou.

Všechno je jen a jen moje vina.

„Dobře, tak promiň. No, jsem ráda, že si vyrazíš s Easton.“

„Jo? A proč?“

„Samozřejmě. Protože jsi mladá a měla bys dělat věci, které dělají osmnáctileté holky.“ Teskně se na mě zadívá. „Jsem ráda, že sis udělala den volna. YALO nebo jak to říkáte.“

„YOLO, mami.“

„Určitě?“

Zasměju se, vezmu si kabelku a dám mámě pusu na tvář. „Večer jsem zpátky. Zvládneš to tady s těma potvorama sama? V lednici jsem nechala tři různý jídla, takže si můžou vybrat. Jo a Sabrina minulý týden vážně vyváděla přes čáru, takže jestli zavolá McKenzie nebo jiná její kámoška, aby šla k nim, zakaž jí to.“

Máma si povzdychne. „Víš, že jsi taky moje dítě, Mal? Nemůžeš jim se mnou dělat rodiče.“

„Tak hele.“ Předstírám dotčení. „Chceš říct, že neodvádím dobrou práci? Nebo bych těm příšerkám měla rozdrtit do kaše víc prášků na spaní?“

Chci ji zase rozesmát, ale ona jen zavrtí hlavou. „Vadí mi, že jsem tak překvapená z toho, když si uděláš den volna. Nebo že když Sabrina potřebuje peníze, řeší to s tebou. To není –“

„Mami. Mami.“ Usměju se na ni tak upřímně, jak dokážu. „To je v pohodě. Vážně.“

Ale nejspíš není. Není to v pohodě.

Není v pohodě, že naše rodina umí zpaměti heslo „revmatická artritida“ z Wikipedie. Jen z vrásek kolem máminy pusy dokážeme ráno poznat, jestli bude mít špatný den. Vloni jsem musela Darcy vysvětlovat, že chronický znamená, že je něco navždycky. Nevyléčitelné. Nikdy to nepomine.

Máma má vystudovanou biologii a věnuje se psaní o zdravotnických tématech. Je v tom zatraceně dobrá. Píše popularizační texty o péči o zdraví, zpracovává dokumenty pro Úřad pro kontrolu potravin a léčiv, sestavuje důkladné žádosti o granty, na jejichž základě vydělávají její klienti miliony dolarů. Jenže je na volné noze. Když tady byl táta a máma se ještě mohla naplno věnovat práci, nevadilo to. Jenže teď je všechno jinak. Někdy má takové bolesti, že sotva vstane z postele, natož aby pracovala na svých projektech, a tu neskutečně složitou žádost o uznání invalidity jí na správě sociálního zabezpečení už čtyřikrát zamítli. Aspoň že jsem tady já. Že jí to můžu trochu usnadnit.

Takže třeba to jednou bude. V pohodě, myslím.

„Odpočiň si, jo?“ Vezmu mámin obličej do dlaní. Pod očima má aspoň sedm temných kruhů. „Běž zpátky do postele. Potvory se zabaví samy.“

Když otvírám domovní dveře, slyším, jak Sabrina a Darcy v kuchyni brblají nad svými snídaněmi. V duchu si udělám poznámku, že mám koupit ten odlakovač. Když na druhé straně ulice uvidím Eastonino auto, zamávám na ni a rozběhnu se tam.

A to je asi začátek zbytku mého života.

Kapitola druhá

„Je to švýcarský systém turnaje. Tak trochu. Nebo vlastně moc ne.“

Easton shromáždí svoje družstvo kolem sebe, jako když Tony Stark zasvěcuje Avengery, ale místo vtipných rad nám rozdá odznaky Patersonského šachového klubu. Na druhém poschodí budovy Fulton Stall Market musejí být tak tři stovky lidí, ale já jsem zřejmě jediná, kdo nepochopil to upozornění na dress code: business casual.

Sakra.

„Každý z nás sehraje čtyři partie,“ pokračuje Easton. „Protože je to pro charitu a turnaj je přístupný i amatérům, hráči se nebudou párovat podle ratingu FIDE, ale podle toho, jak svoje schopnosti hodnotí sami.“

FIDE je Mezinárodní šachová federace (World Chess Federation by měla mít zkratku WCF, ne? Nevím to jistě, ale tuším, že to má co dělat s francouzštinou.) a má komplikovaný systém pro určování úrovní dovedností hráčů a podle toho je řadí. Věděla jsem o tom všechno už v sedmi letech. Už tenkrát jsem byla posedlá šachy a chtěla se stát první mořskou pannou, jež by byla zároveň šachovou velmistryní. Teď jsem ale skoro všechnu tu byrokratickou omáčku kolem toho zapomněla, asi proto, abych si v hlavě udělala místo na důležitější informace – jako jak nejlíp propojit obvody v palubní síti nebo jaká je zápletka v prvních třech sériích Vražedných práv. Pamatuju si jen, že se člověk musí kvalifikovat, aby se mohl hlásit na turnaje sponzorované FIDE. Což jsem samozřejmě nedělala už léta. Protože jsem už léta nehrála.

Přesně řečeno čtyři roky, pět měsíců a dva týdny, a ne, nehodlám s tím počítáním dnů přestat.

„Takže musíme sami nahlásit svůj stupeň výkonnosti?“ zeptá se Zach. Chodí do prváku na Montclairskou státní univerzitu. Vstoupil do klubu, teprve když už jsem tam já nechodila, a má ambice stát se profesionálem. Potkala jsem ho jednou u Oscara a nejsem zrovna jeho fanynka – kvůli jeho sklonům stočit každý rozhovor k vlastnímu ratingu FIDE (2 546), vlastní schopnosti vést nekonečné monology o svém ratingu (2 546) a jeho neschopnosti pochopit, že s ním nepůjdu na rande bez ohledu na jeho rating (2 546).

Pořád je ale lepší než náš čtvrtý spoluhráč Josh, který se snaží získat si pozornost neustálými narážkami na to, že Easton by byla míň lesba, kdyby si s ním aspoň jednou vyšla.

„Já jsem vedoucí týmu a vaši úroveň jsem předem nahlásila sama,“ sdělí nám Easton. „Zapsala –“

„Proč jsi vedoucí?“ zeptá se Zach. „Nepamatuju se, že bychom někoho volili.“

„V tom případě jsem diktátor týmu,“ procedí Easton skrz zuby. Upevním si odznak na tričko, abych zamaskovala úsměv. „Zapsala jsem Mallory do nejvyšší skupiny.“

Paže mi klesnou. „Easton, já už sotva vím, jak –“

„Zach je taky v nejvyšší. Já ve třetí,“ pokračuje a ignoruje mě. Podívá se na Joshe a pro větší účinek se odmlčí. „Ty jsi v nejnižší.“

Josh vybuchne svým srdečným smíchem zlatého chlapce. „Tak a teď vážně, do jaký skupiny…“ Easton na něj dál zírá, neúprosně jako smrt nebo daně, a Josh sklopí oči k podlaze.

„Pohrozil ti někdo z vedení Patersonskýho klubu, že hacknul tvůj počítač a nahlásí kyberkriminálce tvou historii prohlížení?“ zeptám se Easton, když konečně jen samy dvě kráčíme k hlavní hale.

„Proč?“

„Je naprosto vyloučený, že bys tady byla z vlastní vůle, s těma dvěma ne. Takže buď tě někdo vydírá kvůli sledování chapadlovýho porna, nebo –“

„Žádný chapadlový porno.“ Šlehne po mně káravým pohledem. „Manažer klubu mě požádal, ať dám dohromady tým. Nemohla jsem mu to odmítnout, protože mi napsal doporučující dopis na vysokou. Prostě zneužil toho, že jsem mu za to vděčná.“ Protáhne se mezi dvěma staršími muži v oblecích, aby se dostala do hrací haly. „Tak jako jsi mě zneužila ty, když jsi mi hodila na krk svoje ségry.“

„Nic lepšího si nezasloužíš, když jsi s sebou přitáhla Zacha a toho blbečka, co na nás pořád vystrkuje zadek jako pavián.“

„Jo, Zach. Věčná škoda, že nevíme, jaký má rating FIDE.“

Zasměju se. „Co takhle se ho zeptat…“

Projdeme dveřmi a můj hlas se vytratí.

Hluk v hrací místnosti se ztlumí a pak ztichne úplně.

Lidé chodí kolem mě, obcházejí mě, narážejí do mě, ale já stojím jako přimrazená a nedokážu jim uhnout z cesty.

Jsou tu stolky. Spousta stolků sražených k sobě, takže tvoří dlouhé paralelní řady – a řady a řady, zakrytých bílo-modrými látkovými ubrusy. Z každé strany jsou k nim přistavené plastové skládací židle, a mezi židlemi –

Šachovnice.

Jsou jich desítky. Stovky. Ne kdovíjak kvalitní – už od vchodu poznávám, že jsou staré a levné, figurky jsou odřené a špatně vyřezané, políčka špinavá, černá barva je vybledlá. Ošklivé, nesourodé šachovnice všude kolem mě. Aroma v místnosti ve mně vyvolá vzpomínky na dětství tvořené z prostých, jednoduchých tónů: dřevo a plsť a pot a vyčpělá káva, bergamotová vůně tátovy vody po holení, domov, útočiště, zrada, štěstí a –

„Mal? Jsi v pořádku?“ Easton mě zamračeně zatahá za ruku. Asi se neptá poprvé.

„Jo. Jo, jen…“ Polknu a pomůže to. Ten okamžik se roztříští, moje srdce zpomalí a já jsem zase jen holka – možná jen s trochu vratkýma nohama. Je to jen místnost. Ty šachové figurky – jsou jen věci. Předměty. Některé bílé, některé černé. Některé se můžou pohybovat skoro po všech volných políčkách šachovnice, jiné tolik ne. Co na tom? „Potřebuju se napít.“

„Mám jahodový Crystal Light.“ Podá mi plastovou lahev s limonádou. „Je to hnusný.“

„Holky,“ objeví se za námi Zach, „nevyšilujte, ale zahlídnul jsem tady kolem pár hvězd. A to myslím i z ciziny.“

Easton přehnaně zalapá po dechu. „Jako Harryho Stylese?“

„Cože? Ne.“

„Malalu?“

„Ne.“

„Panebože, tak Michelle Obamovou? Myslíte, že mi podepíše mou kapesní ústavu?“

„Ne – ale je tady Rudra Lal. Maxim Alexejev. Andreas Antonov. Yang Zhang. Slavní šachisti.“

„Aha,“ přikývne Easton. „Takže normální lidi? Žádný hvězdy?“

Ráda sleduju, jak si Zacha dobírá, ale pravda je, že ta jména znám. Nepoznala bych je podle obličejů, ale v dobách své nejhorlivější šachové posedlosti jsem studovala jejich partie v knížkách, přehrávala si je simulačním softwarem, sledovala videa na YouTube. Staré dojmy mi z paměti rychle vyplují na povrch, jako by se dlouho nepoužívané synapse rázem probíraly.

Lal: všestranná zahájení, poziční

Antonov: záludný, ale formální

Zhang: kalkulující, pomalý

Alexejev: ještě mladý, nevyhraněný

Zaplaším ty vzpomínky a zeptám se: „Co dělají na amatérském turnaji?“

„Jeho pořadatelka má dobrý konexe v šachistickým světě – je to majitelka respektovanýho newyorskýho šachovýho klubu. A taky – vítězný tým získá dvacet tisíc dolarů na charitu podle vlastní volby.“ Zach si zamne ruce jako komiksový zlosyn. „Doufám, že si zahraju proti někomu z těch machrů.“

„Myslíš, že je dokážeš porazit?“ Easton skepticky povytáhne obočí. „Jsou to přece profíci.“

„Jo, ale já trénoval.“ Zach si očistí sako od neexistujících drobečků. „Mám rating 2 546 –“ protočíme panenky, „– a Lalovi se teď zrovna moc nedaří. Viděli jste, jak před čtrnácti dny prohrál na turnaj v Ubudu se Sawyerem? To bylo trapný.“

„Se Sawyerem se ztrapní všichni,“ připomene Josh.

„No a se mnou se taky ztrapní spousta lidí.“

Easton zaškube oko. „Srovnáváš se se Sawyerem?“

„Lidi říkají, že máme podobný styl hry…“

Zakašlu, abych zamaskovala odfrknutí. „A víme už, s kým budeme hrát?“

„V zásadě jo.“ Easton odemkne mobil a přepošle nám všem e-mail od organizátora s tabulkou. „Ne konkrétně kdo proti komu, protože je to týmový turnaj. Ale Mal, ty jsi jednička Patersonskýho klubu a budeš hrát proti jedničce Marshallova klubu. Řada pět, šachovnice třicet čtyři. Dobrá zpráva: máš bílý. První partie začíná za pět minut. Časový limit je pětačtyřicet minut každý, pak začíná druhé kolo. Takže bychom měli zasednout.“ Zatahá mě za ruku. „Přece nechceš nechat Lala čekat na to, až mu nakopeš zadek, co, Zachu?“

Nevím, jestli Zachovi došlo, že je to ironie. Jen si odfrkne a zamíří ke svému přidělenému místu a já si pomyslím, za jak dlouho asi černá díra antihmoty, jakou je jeho ego, spolyká celou sluneční soustavu.

„Hele,“ zašeptá mi Easton, než se rozdělíme, „nadsadila jsem svoje schopnosti. Tahle skupina je na mě moc vysoká a nejspíš dostanu mat v pátým tahu, ale to je fuk. Patersonský klub od nás chtěl účast a tu jsem zajistila. Čímž chci říct, že jestli máš v plánu dát svou kůži lacino, stačíme spolu skočit do Dylan’s Candy Baru a do druhýho kola se stihneme vrátit.“

„A platíš?“

„Tak jo.“

„Dáme si makronky?“

„Jasný.“

„Domluveno.“

Nebude těžké nechat se rozdrtit jako totální ubožačka, protože jsem už úplně vypadla ze cviku. Posadím se k šachovnici třicet čtyři, na bílou stranu, a sleduju, jak se židle kolem plní, lidé si potřásají rukama, představují se navzájem a při čekání na zahájení turnaje klábosí o hloupostech. Mě si nikdo nevšímá a… tak to udělám.

Natáhnu se po králi. Zvednu ho. Cítím v ruce jeho lehounkou, dokonalou váhu a slabě se pousměju, když přejedu prstem po jeho koruně.

Ten hloupý, zbytečný král, který není vůbec k ničemu. Sotva se může posunout o jedno políčko, krčí se za hradbou pěšců a je tak snadné zahnat ho do rohu. Má jen zlomek síly dámy. Bez svého království není nic, vůbec nic.

Srdce se mi sevře. Aspoň někam patří.

Postavím krále zase na políčko a zadívám se na řady figurek – na tu triviální a přece monumentální šachovou krajinu. Mám ji vtisknutou do paměti líp než pohled z okna svého dětského pokoje (ten není ničím pozoruhodný: rozbitá trampolína, spousta nevrlých veverek a meruňka, která se nikdy neobtěžuje rodit ovoce). Znám ji líp než vlastní obličej v zrcadle a nedokážu od ní odvrátit pohled, ani když se židle proti mně posune po podlaze. Ani když jeden z pořadatelů turnaje oznámí začátek.

Stůl se pohne, když si můj protivník sedne. Do mého zorného pole se natáhne velká ruka. Snažím se vytrhnout ze svého zasnění a stisknout ji, když uslyším hluboký hlas:

„Hráč Marshallova šachového klubu číslo jedna. Nolan Sawyer.“

Kapitola třetí

Nedívá se na mě.

Má nataženou ruku, ale oči upírá na šachovnici a já na zlomek vteřiny vůbec nevím, co se děje, kde to jsem a proč jsem vůbec tady. Nevím ani, jak se jmenuju.

Ne. Počkat. Tohle přece vím.

„Mallory Greenleafová,“ vykoktám a stisknu mu ruku. Moje v té jeho úplně zmizí. Potřese mi s ní – krátce, horkou dlaní a velice, velice pevně. „Paterson. Totiž Patersonský klub. Šachový klub.“ Odkašlu si. Páni. Že ale umím plynule konverzovat. A tak zřetelně. „Moc mě těší,“ zalžu.

„Nápodobně,“ oplatí mi lež svou, ale pořád se na mě nedívá. Opře si lokty o stůl a kouká na šachovnici, jako by pro něj má osoba, můj obličej a moje totožnost vůbec nic neznamenaly. Jako bych byla jen prodloužením bílé strany hracího pole.

To nemůže být pravda. Ten kluk nemůže být Nolan Sawyer. Ne ten Nolan Sawyer. Ten slavný. Sexsymbol – ať už to znamená cokoli. Ten, který byl před pár lety světovou jedničkou a teď…

Nemám ponětí, co dělá Nolan Sawyer teď, ale je vyloučené, aby seděl proti mně. Lidi napravo a nalevo od nás si ho ne-až-tak nenápadně prohlížejí a já na ně chci zakřičet, že tohle je jen jeho dvojník. To se dneska stává každou chvíli. Všichni máme svoje dvojníky a trojníky a…

Což by vysvětlovalo, proč tady jen sedí a nic nedělá. Jasně, dvojník Nolana Sawyera neumí hrát šachy. Myslel si, že tohle bude turnaj v mahjongu a teď se diví, kde jsou kameny, a –

Někdo si odkašle. Je to hráč v řadě vedle mě, muž ve středním věku, který zírá na mě, místo aby se věnoval své hře. Významně střelí pohledem mezi mě a moje figurky.

Které jsou bílé.

Sakra – táhnu jako první. Co mám dělat? Jak začít? Kterou figurkou?

Pěšec na e4. Tak. Hotovo. Ten nejobvyklejší, nejnudnější –

„Moje hodiny,“ zamumlá roztržitě Sawyer. Dívá se na mého pěšce.

„Cože?“

„Musíš mi spustit hodiny, jinak nemůžu reagovat.“ Zní to znuděně, s podtónem otrávenosti.

Zrudnu do fialova, dokonale ponížená, a rozhlédnu se kolem. Nikde ty pitomé hodiny nevidím, dokud je někdo – Sawyer – nepřisune o kousek blíž ke mně. Měla jsem je hned vedle levé ruky.

Perfektní. Úžasné. Teď je ta nejvhodnější chvíle na to, aby se podlaha proměnila v tekuté písky. A ty mě spolkly zaživa.

„Omlouvám se. Ehm – já vím, že musím spustit hodiny, jenom jsem zapomněla a –“ A uvažuju o tom, že bych si propíchla oko tou tužkou, co leží tamhle. To je tvoje? Můžu si ji půjčit?

„Nic se nestalo.“ Táhne pěšcem na e5. Stiskne moje hodiny. Jsem zase na řadě a – kruci, zase musím táhnout. Proti Nolanu Sawyerovi. To je tak nespravedlivé. Fraška.

Co pěšcem na d4? A pak, až mi ho vezme, posunu dalšího na c3. Počkat, co to dělám? Přece nechci zkoušet na Nolana Sawyera Severský gambit, ne?

Severský gambit je jedním z nejagresivnějších zahájení partie, ozve se mi v uších tátův hlas. Obětuješ dvě figury v prvních pár tazích – a rychle přejdeš do útoku. Většina dobrých hráčů bude vědět, jak se bránit, takže pokud se pro něj vážně rozhodneš, vždycky musíš mít solidní plán dalších kroků.

Krátce zvážím naprostý nedostatek následných plánů. No co. Teď by se mi nejvíc hodil kbelík na zvracení, ale místo toho si vzdychnu a rezignovaně posunu svého střelce mezi pěšce, protože čím víc, tím líp.

Tohle je katastrofa. Pomozte mi.

Pak táhnu ještě pětkrát. A pak dvakrát. V tu chvíli na mě začne Sawyer dorážet, vytrvale mě ohrožuje svou dámou a jezdcem a já si připadám jako jeden z těch brouků, kteří občas napochodují do Goliášovy klece. Přišpendlená. Rozdrcená. To je konec. Žaludek se mi sevře, mám v něm led a něco slizkého, a strávím pár marných minut zíráním na šachovnici snahou najít z toho chaosu cestu, která neexistuje.

Dokud se přede mnou neobjeví.

Další tři tahy a přijdu o svého ubohého, zmučeného střelce, ale díky tomu už nejsem paralyzovaná. Ochromující hrůza, která mě svírala při zahájení, se promění ve starý, důvěrně známý pocit: hraju šachy a zatraceně dobře vím, co dělám. Po každém tahu, když stisknu Sawyerovi hodiny, se na něj zvědavě podívám, i když on to nikdy nedělá.

Je trvale nečitelný. Neproniknutelný. Vůbec nepochybuju, že bere hru vážně, ale je odtažitý, jako by hrál odněkud z dálky, zavřený v komnatě na vrcholku jedné ze svých věží. Je tady, ale zároveň není. Jeho tahy, když se dotýká figurek, jsou přesné, úsporné, rozhodné. Mám na sebe vztek, že si toho tak všímám. Je vyšší než muži, kteří sedí z obou stran vedle něj, a já mám na sebe vztek i za tenhle postřeh. Jeho ramena i bicepsy mu tak akorát vyplňují černou košili, a když si vyhrne rukávy, všimnu si jeho předloktí a najednou jsem ráda, že s ním jen hraju šachy a ne páku. A za tuhle myšlenku na sebe zuřím nejvíc.

Když se v sebenenávisti koupu na maximum, Sawyer posune jezdce. A pak už samým soustředěním málem zapomínám i dýchat, natož abych se ještě stíhala napomínat.

Ne že by to byl špatný tah, to vůbec ne. Vlastně je dokonalý. Vidím, kam tím míří – chce jím táhnout ještě jednou, ohrozit mě a donutit, abych udělala rošádu. Za čtyři nebo pět tahů mi dá šach. Položí mi nůž na krk a namaže si mě na chleba. Jenže.

Jenže myslím, že na šachovnici je jedno místo…

A kdybych ho přinutila táhnout právě tam…

A kdyby neustoupil…

Srdce mi poskočí. A nezačnu se bránit. Místo toho zaútočím svým jezdcem, trochu se mi přitom točí hlava, a poprvé za – panebože, vážně už hrajeme pětapadesát minut? Jak je to možné?

Proč jsou šachy vždycky takové?

Poprvé od chvíle, kdy jsme začali hrát, si při pohledu na Sawyera všimnu nepatrné změny. V tom, jak se linie jeho ramen posunula níž, jak si tiskne prsty proti plným rtům… v tom všem je náznak, že možná přece jen je doopravdy tady. Hraje tuhle partii. Se mnou.

Totiž – proti mně.

Mrknu a je to pryč. Sawyer táhne dámou. Sebere mi střelce. Stiskne hodiny.

Táhnu jezdcem. Zmocním se jeho pěšce. Stisknu hodiny.

Dáma. Hodiny.

Zase jezdec. V puse mám sucho. Hodiny.

Věž. Hodiny.

Pěšec. Dvakrát polknu. Hodiny.

Věž bere pěšce. Hodiny.

Král.

Trvá asi tak dvě vteřiny, než Sawyerovi dojde, co se děje. Pár úderů srdce, během nichž si mapuje v hlavě všechny možné scénáře, všechny možné směry, kterými se tahle hra může vyvíjet. Vím to, protože vidím, jak zvedá ruku, aby posunul dámu, jako by to mohlo znamenat nějaký rozdíl, jako by se tak mohl dostat z mého obklíčení. A vím to, protože si odkašlu, než vyslovím…

„Ehm… šach mat.“

V tu chvíli zvedne oči a poprvé se setká s mým pohledem. Jeho oči jsou temné a čiré a vážné. A připomenou mi pár důležitých, dávno zapomenutých informací.

Pamatuju si ale, jak jsem ten příběh slyšela a že jsem tehdy neměla ponětí, co to je kokot.

A vzhledem k tomu, že právě prohrál se mnou… to teď asi bude problém.

Královrah.

„Kdo –“ začne, ale já už to nesnesu.