NOVÉ POHÁDKY PRO UNAVENÉ RODIČE

Copyright © Michal Viewegh, 2017

Cover & Illustrations © Pavla Filip Navrátilová, 2024

All rights reserved.

ISBN 978-80-249-5303-8

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

1.

o kom tahle knížka je

Nové pohádky pro unavené rodiče jsou volným pokračováním knížky Krátké pohádky pro unavené rodiče, která – jak možná někteří z vás vědí – byla o čtyřleté holčičce Sáře, její dvouleté sestřičce Báře, a hlavně o tatínkovi, který je herec, a mamince lékárnici.

Krátké pohádky pro unavené rodiče vyšly před deseti lety, takže od té doby se pochopitelně pár věcí změnilo: Sáře nejsou čtyři, ale čtrnáct, a Báře neméně kritických dvanáct let. Tatínek s maminkou dosud bydlí v tom velkém půdním bytě v Praze; tatínek je pořád známý herec a maminka stále pracuje v lékárně. Jak si možná vzpomínáte, dědeček Petr, tatínkův tatínek, už zemřel, protože měl v břiše nádor jako ten tygr v pražské zoo, o němž kdysi čítávala Sáře a Báře maminka. Ale co nevíte, je, že babička Vilma, tatínkova maminka, dostala bohužel Alzheimerovu chorobu, což je vážná nemoc, při které člověku odumírají mozkové buňky, takže pak často netrefí domů, schovává klíče od auta do květákové polévky nebo zapaluje záclony, aby lépe viděl na luštění křížovek.

Tatínek je z podobných babiččiných příhod hodně nešťastný. Chtěl už ji nechat odvézt do nemocnice pro staré lidi, ale maminka se zhluboka nadechla a řekla: „Je to zatím jediná babička Sáry a Báry, takže si ji musíme ještě minimálně sedm měsíců doma nechat!“

Tatínek uznal, že má maminka pravdu, ale potom mu začalo být divné, proč se zhluboka nadechla a hlavně proč řekla zatím. Nebylo mu taky jasné, proč si musejí babičku Vilmu nechat doma zrovna sedm měsíců a ne třeba šest nebo ještě lépe dva, ale jakmile se na to zeptal, maminka se místo odpovědi rozplakala. A když chtěl tatínek vědět, proč maminka brečí, prozradila mu, že její rodiče, babička Jana a dědeček Emil, nezahynuli společně při autonehodě, jak mu až dosud tvrdila.

„Ne?“ podivil se upřímně tatínek.

„Ne,“ zavrtěla hlavou maminka a zrudla.

„No to jsou mi věci!“ řekl tatínek, ale maminka na to neřekla nic.

„A kde tedy společně zahynuli?“ zeptal se po chvíli tatínek.

Maminka se znovu zhluboka nadechla a na chvíli zavřela oči. Potom je otevřela a vysypala ze sebe, že její maminka, babička Jana, kupodivu stále žije, jen bude ještě sedm měsíců ve vězení, protože před lety dostala náhlý nervový záchvat, při kterém o sobě vůbec nevěděla, takže nechtíc zabila dědečka Emila sekyrkou, a posledních patnáct let proto strávila v nápravném výchovném zařízení v Pardubicích.

Jakmile maminka tohle dávné tajemství tatínkovi prozradila, ihned se znovu rozplakala, ale tatínek ji objal a řekl, že je rád, že v sobě konečně našla odvahu mu o té rodinné tragédii říct.

Když ale dorazily do pokoje Bára se Sárou, které chtěly, aby tatínek rozhodl jejich spor, kdo smí jako první použít tiskárnu počítače, viděly na první pohled, že rodiče něco tíží. Než se na to stačily zeptat, tatínek všem oznámil, že půjde vynést odpadkový koš. Divné ale bylo, že měl na sobě jenom krátké kalhoty, zelené tričko s nápisem Zentiva, které mu kdysi přinesla maminka z lékárny, a bačkory, což byl úbor, v němž se normálně na veřejnosti neukazoval. Kromě odpadkového koše si vzal ještě peněženku a housle, na které prý už velmi dlouho nehrál, a na všechny se mile usmál. Ve dveřích ještě dodal, že se do hodinky vrátí.

Domů přišel v půl šesté ráno a všechny samozřejmě vzbudil. Byl sice bez koše, ale zato měl už mnohem lepší náladu, než když odcházel. Dokonce si zpíval různé písničky, hlavně Na Pankráci, na malým vršíčku, stojí pěkný stromořadí, která – jak mamince vícekrát zopakoval – odjakživa patřila k jeho nejoblíbenějším. Mamince se ovšem tahle písnička o Pankráci, kde je nejen pěkné stromořadí, ale i známá pražská věznice, vůbec nelíbila a vyjádřila se, že jí připadá polodementní (což, milé děti, znamená přihlouplá), takže se tatínek nakonec mamince omluvil, že tu písničku takhle brzy ráno zpíval. A taky se omluvil, že byl celou noc pryč, a maminku ujistil, že babičku Maryšu rád pozná. Maminka se zasmála, ale znělo to smutně, a potom tatínkovi přísně připomněla, že se babička nejmenuje Maryša, ale Jana, a poprosila ho, aby jí, až se vrátí z výkonu trestu, říkal Jano, a ne Maryšo, protože by se to mohlo babičky dotknout.

„A… uvidím se… s babičkou Janou… často?“ zeptal se tatínek naoko ledabylým tónem.

„Ano. Ze začátku docela často,“ odpověděla maminka opatrně.

„Co přesně máš na mysli?“ řekl tatínek – a teď už zněl jeho hlas znepokojeně.

„Než si najde vlastní bydlení, bude nějaký čas bydlet u nás,“ informovala ho maminka, aby tatínek nemohl zase říkat, že ho nikdy o ničem neinformuje.

„Aha. Tak jo,“ řekl čerstvě informovaný tatínek.

Potom asi patnáctkrát přikývl, ale nic už neřekl, protože těch novinek bylo na něj za tak krátký čas až moc – a když zaznamenal maminčin tázavý, lehce udivený pohled, rychle si odkašlal a pronesl do ticha:

„Ráno je moudřejší večera.“

Na to už neřekla maminka nic, přestože na rozdíl od tatínka postřehla, že ráno už je – a tatínek se odkolébal do ložnice, pobrukuje si už zase melodii o pankráckém vršíčku.

Na Pankráci, na malým vršíčku,

stojí pěkný stromořadí…

2.

kleptomanie a starý humr

Maminka samozřejmě věděla, že tatínek se moc netěší,
až se do jejich nijak obrovského bytu přistěhuje babička Jana, kterou měl patnáct let za mrtvou – a věděla i to, že tatínkovi tchyně v takové podobě vlastně vyhovovala. Doma měl totiž dvě velmi živé děti, které byly navíc právě v kritickém věku, a k tomu svou popletenou maminku, babičku Vilmu, která se po většinu času chovala jako chodící výbušnina. Ano, říkal si trpce tatínek, do této sestavy už chyběla jen jeho tchyně, babička Jana, která – byť nechtěně – zabila sekyrkou manžela!

„Není nad to,“ řekl mamince kysele, „mít denně na očích návod, jak rychle vyřešit rodinné spory.“

Maminka tatínkovy obavy samozřejmě chápala, a proto se snažila ještě víc než obvykle, aby měl dobrou náladu a co nejvíc důvodů ke spokojenosti.

Když tatínek krátce před polednem vstal, připravila mu k snídani vejce na slanině, která odjakživa miloval, a ještě mu k nim rozpekla housky, jak to měl vždycky rád. A dokonce svolila, aby zůstal na snídani ve svém proužkovaném černočerveném pyžamu s výšivkou na náprsní kapsičce, jež mu k padesátinám darovala jeho třiadvacetiletá kolegyně z divadla. Maminka tohle pyžamo nenáviděla, protože – jak vysvětlila Sáře a Báře – nikdy neměla ráda proužky, ale teď se tatínkovi zdálo, že proužky mamince vadí méně než obvykle.

„Samozřejmě že si babičku Janu u nás doma necháme!“ oznámil tatínek mamince s plnými ústy. „To se přece rozumí samo sebou!“

„Mluvíš vážně?“ vyjelo z maminky.

„Jasně že mluvím vážně!“ zvolal tatínek a utřel si z vousů zbytky vajíčka.

V ten moment se maminka na tatínka podívala tak, jako kdyby to černočervené proužkované pyžamo bylo její zamilované oblečení.

„Kleptomanie s alzheimerem se budou skvěle doplňovat!“ dodal tatínek a dvakrát na maminku mrkl.

Maminka se chvíli jen tak usmívala – a nakonec řekla:

„Krásné pyžamo… Bez ironie! To je pravý hedvábí, že jo?“

„Opravdu se ti líbí? To mě překvapuješ,“ řekl obezřetně tatínek. „Myslel jsem, že ho moc nemusíš.“

Maminka, která už mezitím začala válet na kuchyňské lince těsto na tatínkův zamilovaný štrúdl, zatlačila na váleček tak silně, že bylo těsto ve vteřině tenké jako papír.

„Jen si říkám, že muselo tvou mladou kolegyni stát úplný majlant!“ řekla.

„Blbko!“

„Krávo!“