Přeložil Aleš Procházka

This edition published by arrangement with G.P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Copyright © 2023 by Joshua Winning

All Rights Reserved

Copyright ©2024 for the Czech translation by Aleš Procházka

Copyright ©2024 for Cover design by Gregg Kulick

Copyright ©2024 for Cover images: (woman) Mohamad Itani/Trevillion Images; (negative strip) Siro Rodenas Cortes/Moment/Getty Images; (flame) James Brey/Getty Images; (lighter) Givaga/Shutterstock

Interior art: old abandoned house © Lukiyanova Natalia frenta/shutterstock.com

Copyright ©2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-242-9841-2

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Epilog

Poděkování

O autorovi

„Když se z legendy stane skutečnost, pak teprve legenda platí.“

Maxwell Scott

film Muž, který zastřelil Liberty Valance, 1962

Internetový meme z roku 2019, autor neznámý

Kapitola 1

Teprve když byla Laura Warrenová na půl cesty přes Atlantik, došlo jí, jak moc je v hajzlu.

Letadlo bylo přecpané a bylo to sotva půl hodiny, co spláchla prášky na spaní kelímkem červeného vína. Prášky už trochu otupily hučení motorů a proměnily její spolupasažéry v příjemně rozmazané šmouhy. Skoro už mohla i předstírat, jako že tam nejsou.

Cestování zůstávalo jednou z posledních výhod novinařiny. Díky své práci procestovala celý svět: Tokyo, New York i Sofii. Článek o nebývalém boomu bulharského filmového průmyslu, který napsala v posledně jmenovaném městě, jí před dvěma lety vysloužil nebezpečně vyhlížející novinářskou cenu, která nakonec skončila zabordelená v kumbálu, jemuž hrdě říkala „kancelář“, pohřbená pod velehorou starých čísel magazínu Zeppelin. O ceny jí nikdy nešlo. Chtěla prostě jen psát o věcech, na kterých záleželo.

Nicméně... Los Angeles.

Už jen při pomyšlení na to město dostala chuť na další prášky na spaní.

Na malé obrazovce na sedadle před sebou viděla, jak se obrys letadla neúprosně blíží Kalifornii, navzdory tomu, jak moc Laura chtěla, aby se otočil a letěl zase zpět. Prášky zabíraly příliš pomalu, než aby utlumily dusivou úzkost. Kéž by se vrátil steward, korzující s láhví vína. Zvládla by ji klidně dorazit sama.

Její soused si ze spaní odfrkl a koleno zabořil do Lauřina.

Zašklebila se a odsunula se. Nikdy nepatřila mezi nervózní cestovatele, nevadila jí výška letu ani mizerné jídlo, ale letadla sama o sobě na ni prostě byla příliš. Kvůli stísněným prostorům si připadala jaksi přerostlá. Jako by zabírala víc místa než všichni ostatní. A vydýchávala víc vzduchu.

Zachytila pohled svého souseda, když se usazoval. Vypadal otráveně z toho, že se celou cestu z Londýna do L. A. nebude moci roztahovat. Mohla ho samozřejmě poslat do háje. A dodat, že tyhle pocity jsou vzájemné.

Místo toho zavtipkovala, že se následujících jedenáct hodin budou oba muset zmáčknout, načež soused jen němě přikývl. Smířila se se svou situací a otevřela první balíček preclíků.

Je jí sedmatřicet, a pořád má potřebu vyplňovat každé trapné ticho vtipy.

Zhluboka se nadechla a rozhodla se, že se nějak zaměstná, dokud ji prášky neodpraví. Klepla na obrazovku iPadu, usazeného na skládacím stolku, a otevřela tiskovou zprávu, kterou ve shonu příprav opomněla dočíst. Poslední dobou žila v poklusu, a navíc tiskové zprávy nesnášela. Z jejich falešného optimismu ji vždy rozbolela hlava.

Bez většího nadšení si prolistovala několik prvních stránek a sjela do sekce „O seriálu“ na třetí stránce. Přečetla první řádku–

Minisérie Ta věc hladoví je moderním remakem

hororu Penzion z devadesátých let.

–a jako by dostala elektrický šok.

Vlasy na zátylku se jí zježily.

Zchromlýma rukama si iPad přitáhla, aby se ujistila, že viděla správně. Doufala, že se ta věta změní, že se slova nějak přeskládají, ale bez ohledu na to, kolikrát tu řádku četla, slova zůstávala neoblomně stejná.

Penzion.

PENZION.

Zasranej, zkurvenej Penzion.

Zatímco měla pocit, jako by se vzdalovala od vlastního těla, mysl se jí rozjela na plné obrátky. Bzučela v ní jediná otázka, jako vosa polapená pod sklenicí.

Jak se Mike dozvěděl o její minulosti?

Jiné vysvětlení, proč by ji šéfredaktor magazínu Zeppelin poslal na tuhle konkrétní cestu, ji nenapadalo. Musela ho odmítnout minimálně desetkrát, ale to na věci nic neměnilo. Mike trval na tom, že tenhle článek musí vzít. Pořád dokola opakoval, že se k tomu hodí nejlíp.

Laura mu zpočátku nerozuměla. Šlo o rutinní návštěvu natáčení minisérie Ta věc hladoví, která vypadala jako prachobyčejný béčkový horor a která byla po bezmála dvaceti letech v branži hluboko pod Lauřinu úroveň. Vyzpovídat herce, podívat se na natáčení a napsat článek o seriálu by zvládl každý průměrný student žurnalistiky, vybavený diktafonem a zápisníkem.

Ale s Mikem nic z toho nehnulo.

Přesvědčil ji, v podstatě ji nacpal do letadla a řekl jí, že „ne“ nepovažuje za odpověď. Za poslední dva měsíce zadala pět článků, které měla sama napsat, freelancerům a Mika to vůbec netěšilo. Začal dokonce zpochybňovat, zda ji práce pro Zeppelin pořád baví. Laura moc dobře věděla, že mise do L. A. byla něco jako test. Poslední šance, kdy může prokázat, že si nevybírá, o čem se jí chce a nechce psát. Že je na ni spoleh. Že má pořád drajv. Los Angeles, lidi! Komu by se tam nechtělo, že?

Věci navíc trochu komplikovala jejich nevyřešená minulost. I když Laura chodila s Mikem jen jedenáct měsíců a rozešla se s ním před tím, než se stal jejím šéfem, pořád mezi nimi bylo divné napětí. Hranice mezi pracovním a osobním životem se nadobro setřely.

Oba věděli, proč to muselo skončit krachem. Mike si časem musel všimnout Lauřiných nočních můr, výpadků paměti nebo nocí, kdy nešla spát vůbec. Ani nedokázala spočítat, kolikrát ji našel schoulenou na gauči a zavinutou do deky, zatímco v televizi běžela repríza Smrtící přitažlivosti nebo Vítej doma, Roxy Carmichaelová. A vždy, když se o tom zmínil, obvykle následující den u snídaně, měl na tváři mírný úsměv – jako by jí chtěl říct jsem tu pro tebe, můj noční tvore, jen ho odbyla. Nechtěla se o tom vůbec bavit.

Teď se ale nějak dozvěděl, co před ním skrývala. Zadřená tříska, která způsobila mokvající ránu v jejich vztahu a kterou odmítala vytáhnout, konečně vyšla na světlo boží.

Lauru začala z vína pálit žáha.

Mohl se dozvědět, že původcem jejích nočních můr byl právě Penzion?

To nebylo možné. Mike by musel být naprostý psychopat, kdyby o tom všem věděl, a přesto ji poslal do L. A.

Ale jak se o tom, sakra, mohl dozvědět? Posledních třicet let strávila tím, že se důsledně snažila vymazat všechny zmínky o svém předchozím životě. Změnila si jméno. Nahradila americký přízvuk neurčitě britským. Přibrala, vlasy měla nyní vlnité, hnědé a jen po ramena. Nikdy ani nenosila nic žlutého.

Ani trochu už nepřipomínala herečku z toho prokletého filmu.

Po dětské herečce Polly Tremainové se slehla zem.

Nicméně, právě seděla v letadle do L. A. a neměla jinou možnost než dotáhnout to do konce.

„Kurva,“ zašeptala si pro sebe. „Kurva, kurva, kurva.“

Kdyby si tak nevybrala sedadlo u okénka. Chtělo se jí utéct. Chtělo se jí rozběhnout se uličkou někam pryč. Chtěla utéct před těmi slovy v tabletu. Ale soused už spal a stejně ani necítila nohy, ať už to bylo kvůli práškům nebo prožitému šoku.

Sáhla po telefonu a pak si uvědomila, že je v letadle. Pak sáhla po kelímku s vínem, ale zbylo ho už jen na dně. Steward s láhvemi byl o několik řad dál a dával si načas, zatímco rozléval víno a flirtoval s pasažérkami. Laura už nemohla dál čekat. Zazvonila na obsluhu a zahryzla se do spodního rtu, když k ní steward přispěchal.

„Zdravím, dolejete mi, prosím?“ zeptala se Laura a pozdvihla kelímek.

„No, vlastně už jsem byl skoro u vás.“ Podařilo se mu dokonale trefit tón mezi přátelským laškováním a rozmrzelostí.

Laura ale ruku nestáhla. Třásla se jí.

„Omlouvám se, jsem maličko nervózní.“ Dodala hlasu trochu roztřesené kajícnosti. „Bude to naše tajemství, co říkáte?“

Steward si všiml výrazu v její tváři a vyměkl. Dolil jí kelímek až po okraj a mrkl na ni. „Nebojte, zůstane to jen mezi námi.“

Laura se slabě pousmála, vyčkala, až odejde, a vypila polovinu kelímku. Zabralo to okamžitě. Nikdy nepatřila mezi zběsile nasávající novináře a na večírky chodila jen pracovně, takže ji víno v hrdle pálilo jako benzín a okamžitě jí uklidnilo rozbouřenou mysl. Zhluboka se nadechla a znovu se zahleděla na tiskovou zprávu.

Znovu, ta první řádka.

Minisérie Ta věc hladoví je moderním remakem

hororu Penzion z devadesátých let.

Měla to čekat. Hollywood miluje rebooty, předělávky a přežvykování starých filmů. Bylo jen otázkou času, než někdo objeví ten zapomenutý film a překope ho k obrazu svému.

Pořád si pamatovala pach spáleného prachu na silných reflektorech a šustění skládačky nebe-peklo-ráj. Když jste věděli, jak na to, dala se s ní předpovídat budoucnost.

Málokdy si dovolila na ty časy vzpomínat, nejradši by předstírala, že její vzpomínky jsou rozfoukané jako seschlé podzimní listí, ale byly tam pořád. Jen čekaly na příležitost.

Usrkla si vína a pokusila se proti nim obrnit, ale vzpomínky byly neodbytné.

Když se Penzion natáčel v Universal Studios, bylo jí sedm. Jmenovala se Polly Tremainová a vyrostla v L. A. Prvních pět let života jí uběhlo jako ukázková kariéra dětské herečky. Bylo jí teprve šest měsíců, když ji máma vzala na konkurz do reklamy na prací prášek Hvězdyzář. Všichni kolem tvrdili, že Polly je to nejroztomilejší mimino ze všech, a zástupci Hvězdyzáře souhlasili. Netrvalo ani měsíc a Pollyin buclatý obličejík s bezzubým úsměvem byl na všech krabicích Hvězdyzáře. A také na všech billboardech u dálnice, všech televizních obrazovkách a všech slevových kuponech. Dostala se do každé domácnosti v Americe ještě dříve, než se naučila chodit.

To byl ovšem jen začátek. V L. A. je úspěch jako virus. Jakmile jste nakazili jednoho člověka, začal se rychle šířit. Polly pracovala na tři směny. Komparz v reklamě pro McDonald's, role v klipu kapely Bon Jovi, dvě sezony, kdy hrála roztomilou blonďatou holčičku v sitcomu Všechny moje dcery.

Ve chvíli, kdy ji obsadili do Penzionu, už byla navyklá usmívat se na pokyn a odkývat vše, co jí matka řekla. Souhlasila se vším, co na castingu požadovali, protože věděla, jak moc o to matka stojí. Prostě se jen kousla do jazyka a předstírala, že naslouchá; dobře věděla, že ji matka přísně sleduje.

Doufala, že se na ni jednou matka podívá tak, jako se dívaly mámy z reklam. Ty, co se na ni usmívaly a odhrnovaly jí vlasy z očí. Ty, co se s ní nahlas smály a štípaly ji do tváří a objímaly ji tak pevně, že se jich nechtěla pustit, ani když zazněla klapka. Nechtěla je nechat odejít, toužila po objetí, po dotecích, po úsměvech.

Protože bez ohledu na to, jak se Polly snažila, její matka se na ni neusmívala nikdy.

Polly prožívala hollywoodský sen.

Jediným problémem bylo, že nešlo o její sen.

„Nesnášíte létání, co?“ zeptal se jí soused. Vzbudil se a díval se na ni, oči mu stínila kšiltovka. Laura trochu zmateně odložila svůj kelímek s vínem na stolek.

„Aha, myslíte tohle? Steward si dával načas.“

Zasmál se. Americký přízvuk zazněl dokonce i v jeho smíchu. „Zamlouváte se mi. A máte rozkošnej přízvuk. Jste z Londýna, že?“

Proboha, jen to ne.

Protáhl se a zaťal svalnaté bicepsy. „Omlouvám se za to předtím, z létání bývám vždycky trochu mrzutý. Tak co vás přivádí do L. A.?“

„Jen práce.“

„Aha. A co děláte?“

Laura se snažila nezapříst rozhovor. Nejraději by mu naznačila, že mluvit sice umí, ale dát se s ním do řeči se jí moc nechce. Všimla si, že sedadlo v uličce je prázdné – jejich třetí spolucestující si nejspíš právě odskočil na toaletu.

„Jsem novinářka,“ odpověděla.

Obočí mu vylétla někam pod obrubu čepice. „No ne. A o čem obvykle píšete?“

„O kultuře. Seriály, filmy a tak podobně–“

„Tak to určitě znáte nějaké celebrity, že jo?“ Jeho pohled zintenzivněl. „Potkala jste se někdy s Emilií Clarke? Tu totálně žeru.“

Bože.

„Jasně, jsme nejlepší kámošky,“ řekla Laura a natáhla se pro víno.

„Fakt? Vy se opravdu znáte? Ten britskej přízvuk je tak se–“

Laura převrhla kelímek. Červená tekutina se rozlila na stehno a rozkrok souseda a rychle se vsákla do světlých plísňáčů.

Předstírala, že ji to mrzí.

„Jéžiš, omlouvám se,“ řekla, zatímco se pokoušela skrýt své uspokojení, když zařval a škubl sebou v sedadle tak, že ho zpět musel stáhnout zapnutý pás. „Vteřinku, skočím pro ubrousky.“

Zasunula iPad do kapsy na sedadle před sebou, sklopila stojánek a protáhla se kolem něj. Přitom mu zavadila o kolena a srazila je skoro do uličky.

„Hned jsem zpátky.“

Blbečku jeden.

Když dorazila na toaletu, zavřela za sebou skládací dveře a zamkla se.

V zrcadle zahlédla svůj odraz. Srdčitá tvář, stažené koutky úst, hnědé rozcuchané lokny, které jí sahaly po ramena khaki bundy. Jediná věc, se kterou byla na sobě poslední dobou spokojená, byly oči – lahvově zelené a na obličej skoro až příliš velké. I díky nim se zdálo, že vypadá zaujatě. A pozorně.

Teď, když byla o samotě ve stísněné toaletě letadla, došlo jí, jak závažná je její situace. Teprve teď si uvědomila, co se děje.

Je na cestě do L. A.

„Kristepane,“ zašeptala a všimla si strachu a vzteku ve výrazu své tváře.

Když jí bylo sedm a právě získala roli v Penzionu, byla tak rozrušená, že si pozvracela šaty.

Její mladší sestra se tehdy smála, jako by to byla ta nejvtipnější věc na světě, hlavně proto, že Amy měla morbidní smysl pro humor, i když jí byly teprve čtyři roky.

Matka jí tehdy nařídila se svléknout a zuřivě ji vydrhla ve vaně.

Celé tělo ji brnělo nervozitou, skoro jako by jí procházelo zrnění na staré televizi.

Chtěli, aby hrála Tammy Mannersovou. Tedy hlavní roli. Holčičku, která lidem říká, jak zemřou.

Kdyby tušila, jak to dopadne, kdyby věděla, že zbytek jejího života se bude odvíjet od této chvíle, že celá rodina se kvůli tomu přestěhuje z L. A. a uprchne do Londýna, když jí bude teprve osm, možná by obsazení do role v Penzionu vzdorovala vehementněji.

Tehdy ale netušila nic. Nikdo nic netušil.

Penzionu se dodnes přezdívalo „nejprokletější film v dějinách Hollywoodu“.

Většina z lidí, kteří se na projektu podíleli, skončila buď mrtvá, nebo za mřížemi. Film jim nenávratně zničil životy. Nejčerstvější případ byl z roku 1998 a týkal se režiséra filmu, Christophera Rosenthala. Bylo mu šestačtyřicet, když se doma oběsil. Nezanechal dopis na rozloučenou a netrpěl žádnými duševními chorobami. Zůstala po něm jen smyčka, uvázaná nad schodištěm.

Penzion se stal synonymem pro průser.

Lauře se nějakým způsobem podařilo vyhnout tragédiím, které dostihly její kolegy z devadesátek. Jako by stála v oku bouře. Vybudovala si vlastní život, stranou od záře reflektorů a pozornosti tisku. Nikdo, kromě nejbližší rodiny, o její minulosti nevěděl a plánovala to tak ponechat. Neměla žádnou jinou možnost.

Naklonila se nad umyvadlo a pustila studenou vodu. Nabrala ji do dlaní a opláchla si obličej. Byla tak chladná, až zalapala po dechu. Chlad jí pomohl vrátit se ze vzpomínek do přítomnosti.

Všechno bude v pořádku.

Minulost zůstane minulostí.

Rozhodně nehrozí, že se k ní právě řítí rychlostí osmi set kilometrů za hodinu.

Zamračila se, když se její odraz otřásl. Zrcadlo se pohnulo. Pak se otřásla celá toaleta, jako by to byly filmové kulisy, a podlaha jí pod nohama začala vibrovat. Světlo začalo blikat a Lauřiny oči se mu snažily přizpůsobit.

„Dámy a pánové, právě jsme narazili na menší turbulence,“ řekl hlas z interkomu, když se nad zrcadlem rozsvítila varovná ikonka pro zapnutí pásů. „Vraťte se, prosím, na svá sedadla a zapněte si bezpečnostní pásy.“

Laura hlas ignorovala.

Vytáhla ze zásobníku pár ubrousků a osušila si obličej, zatímco se toaleta otřásala. Turbulence jí připadaly zvláštním způsobem uklidňující. Možná, že letadlo půjde do vývrtky ještě dřív, než dorazí do L. A.

Ale tolik štěstí asi mít nebude.

Po chvíli odložila ubrousky a znovu se podívala do zrcadla. A skoro vykřikla.

Někdo za ní stál.

Postava v černém plášti, tvář pod krempou černého klobouku zakrývaly obvazy. Ruce s ostrými pařáty jí napřahoval k ramenům, kovové čepele se zaleskly ve světle blikající zářivky.

Na tváři ucítila sípavý dech.

Laura vykřikla, otočila se, zavadila loktem o zásobník s ubrousky a narazila do zadní zdi toalety. Otočila se ještě dvakrát, pak toho nechala a opřela se o umyvadlo. Srdce jí bušilo ostošest, ztěžka oddychovala a připadala si mimořádně hloupě.

Byla úplně sama.

Jasně, že byla sama.

Už se leká i vlastního stínu.

„Dej se dohromady,“ nařídila svému odrazu. Ještě chvíli se opírala o umyvadlo a přála si, aby se jí srdce přestalo zmítat v hrudníku, ale věděla, že bez ohledu na to, co si namlouvá, jinak to skončit nemůže.

Tak či onak, tenhle výlet mě zabije.

Úryvek z blogu nazvaného „Filmy, které by se za absolutně žádnou cenu neměly dočkat pokračování... ale nejspíš se ho dočkají.“

Kapitola 2

„Tak, jste připravená se opravdu bát?“

Laura se v sedadle auta produkční společnosti zavrtěla a zadívala se na ženu, která se na ni zubila z předního sedadla. Madeleine vypadala spíše jako cvičitelka jógy než jako specialistka na PR – celá byla dokonalá a uhlazená stejně jako iPhone, který nikdy nedala z ruky. Opálená, okolo pětadvaceti a s blond vlasy vyčesanými do drdolu, byla typickým občanem Hollywoodu.

Lauře stačilo se na ni jen podívat a připadala si staře. V okénku zahlédla odraz své unavené tváře. V letadle už neusnula, oči měla podlité krví a pokožka ji svědila. Připadala si celá nadmutá a přecpaná z mnoha svačinek na palubě letadla, a nemilosrdné losangeleské slunce ji oslepovalo.

Los Angeles.

Poprvé za třicet let se vrací zpět.

Návrat domů, o který nikdy nestála.

Všechno tu šlo až příliš rychle.

Na obou stranách okolo nich svištěla auta, přestože řidička – žena v kalhotovém kostýmku, která pevně udržovala profesionální mlčenlivost – plynový pedál rozhodně nešetřila.

„Baví vás strašidelné filmy?“ zeptala se Madeleine se neměnným úsměvem.

Laura zaťala zuby a bez rozmyslu odpověděla: „Jen málo věcí je strašidelnějších než špatný remake, že?“

Na Madeleinině čele se objevila jedna jediná mělká vráska a Laura pochopila, že zašla příliš daleko.

„Omlouvám se. To je náš pověstný anglický smysl pro humor, a ten let mi také nepřidal.“

Úsměv se okamžitě navrátil. „Slibuju, že Tu věc budete milovat. Vydá to na skvělý článek. Název jsme museli změnit, protože ve Státech znamená „penzion“ něco jako ubytování v apartmánu v něčím domě. Ale v Británii je penzion spíše malý hotel, že? Musím se ale přiznat, že se mi Ta věc hladoví líbí víc. Zní to–“ Madeleine pohlédla na svůj telefon. Od chvíle, kdy opustili letiště, nepřestával vibrovat. Odložila ho a pokračovala v monologu, i když se zdálo, že zapomněla, kde skončila. „Věřte mi, tahle show bude hit. Řekněte, budete si chtít domluvit schůzku s vědmou?“

Laura nevěřila vlastním uším. „S vědmou?“

Madeleine se zazubila. „Najali jsme ji, aby dohlížela na natáčení. Však víte, pro případ, že by došlo k něčemu nepředvídatelnému.“

Laura ztěžka přikývla. Snažila se, aby působila spíš zaujatě než šokovaně, a odpověděla: „Okej.“

„Řekli vám, kdy mají dorazit vaše zavazadla?“

Laura se zamračila.

„Ten chlap u přepážky tvrdil, že to bude něco mezi čtyřiadvaceti a osmačtyřiceti hodinami.“

Jistěže aerolinka ztratila její zavazadla, a jistěže nedorazí dlouho poté, co už bude dávno na cestě domů. Měla v L. A. strávit jen dvě noci a příruční zavazadlo si na žádost letušky nechala umístit do zavazadlového prostoru – prý aby se nepřeplnily schránky na zavazadla na palubě. Dobrý skutek byl po zásluze potrestán. „To se stává,“ řekl jí muž na přepážce poté, co se mu podařilo dosledovat její kufr v Madridu. „Zdá se, že na Heathrow došlo k nějakému omylu.“

Laura se nemohla zbavit pocitu, že celá tahle cesta je jeden velký omyl, a že s ní nikdy neměla souhlasit.

Projela jí další vlna vzteku. Pokusila se Mikovi dovolat hned, jakmile přistála, aby mu mohla říct, co přesně si o něm myslí. Ale nezvedal jí to. Zavolala by mu podruhé, ale potom už musela projít vlezlou celní prohlídkou a potom řešila ztracené zavazadlo a potom se objevila Madeleine, upovídaná jako hyperaktivní puberťačka. Mike bude muset počkat.

Možná by měla v Zeppelinu podat výpověď a dát se na volnou nohu. V branži už měla určitou pověst a všichni kamarádi tvrdili, že volná noha má něco do sebe.

Mike se k ní i po rozchodu choval přátelsky.

„Sice nám to nevyšlo, ale to neznamená, že mi na tobě nezáleží.“

Laura se otřásla. Jestli to myslel vážně, má jí dost co vysvětlovat.

„Jestli chcete, mohly bychom cestou do studia nakoupit nějaké šaty,“ navrhla Madeleine, zatímco něco vyťukávala na displej telefonu. „Nebo se můžeme stavit v hotelu? Můžete si chvilku odpočinout a osvěžit se.“

„Díky, nějak to přežiju,“ odpověděla Laura, i když ji bolelo celé tělo a chtěla ze sebe smýt pot po dlouhém letu. Daleko více ale chtěla mít za sebou první návštěvu studia, po které se jí snad démoni v hlavě uklidní.

Byla ráda, že ji napadlo přibalit do příručního zavazadla pro jistotu i jedny kalhotky. Kromě prášků na spaní a diktafonu už snad nic dalšího na přežití dvou dní v La La Landu nepotřebovala.

Správný novinář je vždy připraven.

„Viděla jste ten původní film, že?“ zeptala se Madeleine a odhlédla od telefonu. „Však víte, Penzion?“

No, to je dobrá otázka.

Technicky vzato ho Laura poprvé viděla, až když jí bylo patnáct. Její otec jí nechtěl film pustit, protože podle něj nebyl vhodný pro děti (i když Laura znala scénář nazpaměť ještě před natáčením).

Film viděla, spolu se svou sestrou Amy, až na pyžamovém večírku roky poté, co se přestěhovali do Británie. Musela se podvolit většině hlasů, když se vybíral horor, který se bude pouštět, a zatímco se choulila ve spacáku, překvapilo ji, jak zastarale film působí. A také jak nedůvěryhodně. Všichni kvůli němu tak vyšilovali, a přitom šlo jen o další přihlouplé devadesátkové béčko o prokletém hotelu.

Když film skončil a všichni ostatní usnuli, Amy vklouzla do Lauřina spacáku a zeptala se jí, jestli je v pořádku. Byla o tři roky mladší než Laura, ale byla chytřejší. Vnímavější. Možná na tom měl podíl fakt, že je rodiče vytrhli z domova a přestěhovali do jiné země. Něco takového vám pomohlo všímat si drobností, které nebyly úplně v pořádku.

Jejich otec byl Angličan, do Spojených států se přestěhoval, když mu bylo něco přes dvacet, takže stěhování do Anglie proběhlo bez problémů. Nicméně, nebyla to rodná země ani jeho manželky, ani dcer, a ta změna je ovlivnila všechny.

Amy a Laura se o Penzionu nikdy nebavily a Lauře nebylo do řeči ani tu noc na večírku. Obě dobře věděly, že tohle je pravý důvod, proč rodiče uprchli z L. A. Amy si na Ameriku skoro nepamatovala, ale věděla, že Penzion stojí za tím, že mají životy vzhůru nohama.

Remake, pomyslela si Laura.

Nejradši by předstírala, že ten film vůbec neexistuje.

„Ano,“ odpověděla. „Miluju ten film.“

„Naprosto vás chápu. Je na něm něco fakt božího.“ Madeleine si položila telefon do klína. „U spousty hororů máte pocit, že o nic nejde a že jde jenom o film. Penzion dodneška vzbuzuje emoce.“

Laura přikývla a protáhla si ztuhlá záda. Dvanáct hodin vsedě nebylo příjemné dokonce ani pro novináře, uvyklého na sedavý způsob života, a nejradši by se trochu prošla. Pomohlo by jí to setřást malátnost z prášků na spaní a rozhýbat zemdlené údy.

Vyhlédla ven z okénka a snažila se nemyslet na to, jak moc chce Madeleine říci, aby otočila auto a odvezla ji zpět na letiště.

Filmový průmysl byl překvapivě malý – a všechno se hned rozkřiklo. Tato cesta stála spoustu peněz a pokud Laura nechtěla riskovat svou reputaci, nemohla si dovolit ji zrušit. Za to také může poděkovat Mikovi.

Proklínala den, kdy se rozhodla stát novinářkou. Psaní jí v pubertě zachránilo život. Poskytlo jí únik od matčiných uštěpačných poznámek, od školy, a od nočních můr, které trpělivě čekaly, jen co položí hlavu na polštář. Deníky jí byly útočištěm. V nich mohla být sama sebou a ani na chvíli nepochybovala o tom, že bez nich by tu dnes nebyla.

I když původně neplánovala kariéru v médiích, zavedla ji k nim láska k příběhům. Milovala příběhy všeho druhu. Zprávy, blogy, knihy, seriály i filmy. Příběhy v sobě ukrývaly určité kouzlo. Pokud byly dobře napsané, dokázaly vám rozjasnit celý den.

Lauřina cesta k novinařině byla nezvyklá, ale vyšlapala si ji sama a byla na ni pyšná.

Až dodnes.

Na obzoru se vynořilo centrum L. A. Vypadalo jako podivná pevnost, ježící se mrakodrapy utopenými ve smogu. Lauře bylo najednou horko. Zapomněla, jak obrovské Los Angeles je. Jak se vždycky zdálo, že vás spolkne a pohltí. Nechtělo se jí věřit, že tady kdysi byla doma.

Cestu jim křižoval dlouhý most, přes který vedla dálnice. Laura se chystala vytáhnout svůj telefon a přečíst si maily, ale vtom si všimla, že na mostě někdo stojí. Zdálo se, že je to muž.

Nehybně sledoval, jak pod ním proudí řeka aut. Něco na tom, jak se jeho černá silueta odrážela proti světlé losangeleské obloze způsobilo, že Lauře na pažích naskočila husí kůže. I když nevěděla, jak na to přišla, tušila, že muž má nějaký cíl. Sledoval jedno konkrétní auto.

Její.

Naklonila se v sedadle, aby si ho mohla lépe prohlédnout předním sklem. Chtěla zahlédnout jeho tvář, ale ztrácela se ve stínech. Klidně se mohl usmívat, nebo řvát hrůzou – nepoznala by nic. Co tam, proboha, pohledává?

Vnitřek auta na chvíli ztmavl, když projely pod mostem.

Když se pak vynořily na druhé straně, Laura se otočila a ohlédla se zadním oknem, právě včas, aby zahlédla, jak muž skočil z mostu.

V mžiku bylo po všem.

V jednu chvíli padal, a pak dopadl na vozovku, řidiči začali strhávat řízení a rozezněly se klaksony. Několik vozidel nejistě dojelo do postranních pruhů a na silnici se rychle začala tvořit zácpa.

Laura neřekla ani slovo.

Madeleine na předním sedadle na ni stále mluvila. Ani ona, ani řidička si nehody nevšimly. Viděla ji jen Laura.

Otočila se zpět, zdánlivě nedotčená tím, co právě spatřila. Ze všech sil se pokoušela utlumit myšlenky, které jí stoupaly z hlubin duše.

A je to tady.

Už to začíná.

Přepis úryvku scénáře první epizody dokumentárního seriálu Filmy, které zabíjejí od Twisted Entertainment, premiéra 31. října 1996 (televize VH1)

ČERNOBÍLÁ fotografie Vince Madsena (běloch, okolo 30 let) při natáčení Penzionu.

Kapitola 3

Areál studií Universal byl daleko větší, než si je pamatovala. Krémově bílá skladiště se řadila podél širokých ulic a světlo, které se od nich odráželo, ji oslepovalo. Horko tu bylo skoro hmatatelné. Laura se musela nutit do rychlé chůze, aby udržela krok s Madeleine, která sebevědomě kráčela středem ulice.

„Natáčí se na páté scéně,“ řekla PR a pohlédla na ni přes sluneční brýle. „Tam se natáčel i původní Penzion, a také filmy Podivnost nebo Vím, co ty nevíš, takže má horor tak říkajíc v buňkách. Lidi tohle milujou.“

Madeleine nijak nevadilo, že Laura neodpověděla.

Pořád se nepřenesla přes toho muže na mostě.

Tady v Americe se jim říká „skokani“. Tenhle ale neskočil, spadl. Jako žok.

Pořád ho viděla, nakloněného přes zábradlí, s volně visícíma rukama a tváří namířenou k asfaltu. A pak dopadl a jeho tělo se zhroutilo na jednu hromadu.

„Lauro?“ Madeleinin hlas jí přetrhl nit myšlenek. PR specialistka jí přidržovala otevřené dveře do jednoho z nahrávacích studií. Zdálo se, že vedou do obdélníku čisté temnoty.

„Omlouvám se, zdá se, že jet lag odpravil i ty poslední z mých funkčních mozkových buněk,“ řekla Laura. Byla to spíše polopravda nežli lež. Připadala si celá vysušená z letadla, ozývala se jí kocovina z vypitého vína a pořád doznívaly prášky na spaní, které nakonec vůbec nezabraly.

„Seženu vám kafe.“ Madeleine vstoupila do dveří a Laura šla za ní. „Nebo čaj. Vím, že vy Britové jste jím posedlí, že?“

„Kafe by bodlo.“

Chvíli trvalo, než se Lauřiny oči přizpůsobily tmavému interiéru.

Vzduch tu byl daleko chladnější, až ji skoro štípaly tváře, a z dálky slyšela šum horečné aktivity. Ozýval se tu mnohohlasý hovor a bušení kladiva. Teprve potom se z temnoty vynořil velký dům, jako by vystoupil z mlhy – najednou byl tady.

Nekontrolovatelně se otřásla.

Připadala si, jako by jí pukla lebka a obrys penzionu z ní vyskočil a zhmotnil se ve studiu.

Vypadal úplně stejně jako předtím. Z oken domu pronikalo ven světlo, střecha sahala skoro až po strop studia. Jako by sem ta budova přicestovala z jiných časů. Stará, hrozivá dřevostavba s okny z chladného skla.

Zdálo se jí, že se vrátila v čase do roku 1993 a znovu natáčí Penzion.

Minulost po ní natáhla ruku a Laura mimoděk ucukla.

„Úžasné, že?“ Madeleine si posunula brýle na čelo a vedla Lauru dál do hlubin studia.

„Postavili ho celý znova,“ zamumlala Laura.

Ve spáncích jí bušilo víc a víc, čím blíže byli ke scéně. Ucítila ostrou bolest v žaludku. Pomyslela si, že možná bude zvracet.

Ale ten pocit dobře znala.

Pramenil z dlouho potlačovaných vzpomínek – ze vzpomínek, které se po letech derou na světlo.

Došlo jí, že není cesty zpět. Bude muset mluvit o jediné věci, o které se nikdy bavit nechtěla.

Před lety si z nějaké zvrácené zvědavosti dohledala několik článků o filmu na internetu a byla jimi znechucená. Všichni chtěli vědět jediné: jak moc jí ten film rozesral život? Jak moc ji poznamenal? Byl důvodem, proč utekla ze záře reflektorů a nikdy se k filmu nevrátila? Jen proto, aby unikla stínu Penzionu?

Zatímco se stále dívala na kulisy domu, ucítila v ústech chuť krve. Nevědomky si ze spodního rtu uhryzla kousek kůže. Rozkousala ho a přinutila se ho spolknout.

„Hej, Kyle,“ Madeleine oslovila dokonalou blondýnku v bílém županu, která právě procházela kolem, doprovázená několika zaměstnanci v černých tričkách.

„Ahoj, Maddy!“ odpověděla žena a zamávala, ale nezastavila se. „Jdu se nechat zmrzačit do maskérny. Můžeme si promluvit později?“

„Jasně.“ Publicistka se otočila k Lauře. „To je Kyle Williamsonová, jedna z našich hvězd. Je to drahoušek. Časem se s ní seznámíte. Á, tady je Todd.“ Ukázala na hubeného mladíka v tričku s portrétem Johna Carpentera, který mluvil na ženu se sluchátky.

„Zdar. Vítejte v Cricklewoodu!“

Zblízka vypadal ještě mladší, mohlo mu být něco málo přes dvacet a měl nakažlivý úsměv a vlnité černé vlasy, které ho předurčovaly ke kariéře modela. Laura pochybovala, že se musel holit častěji než dvakrát do měsíce.

„Todde, tohle je Laura z magazínu Zeppelin,“ řekla Madeleine. „Lauro, seznam se s Toddem Terrorem.“

„Režisér a producent,“ řekl bez náznaku ironie a potřásl jí rukou.

Tohle byl producent? Kriste, odkdy mají do Hollywoodu dospělí vstup zakázaný?

„Laura Warrenová, druhořadý pisálek.“

Zasmál se. „Miluju váš magazín, moc mu fandím. Neměla jste náhodou něco společného s tím článkem o Bobu Cormanovi, co tam loni vyšel?“

Laura zamrkala.

„Vlastně ano, měla. Napsala jsem ho.“

„Bezva! Je to skvělej chlap a vy jste se s tím popasovala znamenitě. Super článek.“

Nerozeznala, jestli se jedná jen o hollywoodskou přetvářku, nebo jestli mluví vážně. Američané měli zákaznický servis v malíčku. Jen taktak se nezamračila.

„Zrovna si dáváme pauzu na oběd, chcete si prohlédnout set? Můžeme si dát rychlou prohlídku penzionu Cricklewood.“

„Skvěle,“ odpověděla Laura, i když měla pocit, jako by její žaludek začínal požírat sám sebe a východ, od kterého byla sotva čtyřicet stop, působil čím dál lákavěji.

Potom ale Madeleine řekla, že se k nim znovu připojí za pár minut a zmizela, a ujal se jí Todd. Prošli kolem stolu s občerstvením a jiného stolu s rekvizitami. Přistoupil k dřevěným schodům, které vedly ke dveřím do penzionu, a i když si Laura chtěla na chvíli odpočinout a oddálit nevyhnutelné, nezbylo jí než ho následovat.

Nebylo cesty zpět.

Vzpomněla si na svůj diktafon, pevně ho uchopila, aby se jí přestala třást ruka, a začala nahrávat.

Stáli ve vstupní hale.

„Naše designérka je geniální,“ prohlásil Todd. „Nastudovala si, jak vypadaly skutečné anglické penziony z přelomu století, a pokusila se vystihnout jejich ducha. Docela se jí to povedlo, že?“

Laura si prohlížela vstupní halu, zde uvnitř zněl ruch z nahrávacího studia tlumeně. Něco tady nehrálo. Pokoj měl skoro viktoriánskou atmosféru, ale všechno tu bylo až příliš velké a zdobné. Na první pohled tu převládal kýčovitě britský styl, který neladil s přemrštěně americkými rozměry domu, a všechno až po detaily, jako byly lampy nebo rámy obrazů, působilo přezdobeně a levně. Bylo to, jako by někdo prošel desítky penzionů napříč světem a pak z nich splácal tohle hotelové Frankensteinovo monstrum.

„Jste z Anglie, že?“ zeptal se Todd a Laura ho neopravila. Až na pár slov už se úplně zbavila svého amerického přízvuku a snadno by se mohla vydávat za rodilou Londýňanku. „Inspirovali jsme se anglickým designem. Přespala jste někdy v podobném penzionu?“

„Ano, ale takhle tedy nevypadal.“

Toddův úsměv pohasl.

Ale do prdele.

„Tím chci říct, že tuhle cenovou kategorii si obvykle nemůžu dovolit.“

„Aha, jo, jasně. No, co kdybychom se na chvíli posadili a popovídali si?“

Todd ji zavedl vchodem bez dveří do salonu, kde sedmdesátá léta očividně nikdy neskončila. Obklady z tmavého dřeva a tapety s květinovým vzorem propůjčovaly pokoji těžký nádech dekadence. Strop byl natřený leskle hnědou barvou. Plyšový koberec byl tak vysoký, že se v něm Lauřiny boty ztrácely.

Todd ji nasměroval k obrovskému křeslu a Laura se usadila. Sám se uvelebil na pohovce. Za ním bylo okny ve výklenku vidět nahrávací studio, dělníci ve tmě připomínali ze všeho nejvíce nějaké tvory z mořských hlubin.

Laura se pokusila uklidnit.

Chovej se profesionálně.

Ale připadalo jí, jako by se její mozek chtěl vydat deseti různými směry najednou. Vzpomínky, které dlouhá léta potlačovala, se draly na povrch. Odkašlala si a zvážila, jestli má vytáhnout zápisník, jen aby měla v ruce něco, na co by se mohla soustředit, ale byl pohřbený hluboko v tašce a kdyby se v ní začala hrabat, asi by jí klid nevydržel.

„Tak, hm, začněme od začátku,“ spustila. „Co vás nejvíc zaujalo na Ta věc hladoví?“

Todd zvážněl.

„Určitě ten původní film. Penzion zná každý. Dokonce jsem o něm psal svou bakalářskou práci. Miluju ten film. Dokonce vlastním původní cívku s filmem. Vyhrál jsem ji v aukci před pár lety, když distributor vyhlásil bankrot.“

Vypadal, že je na to hrdý.

„Vy vlastníte negativ filmu?“ zeptala se.

„Jo. No, vlastně to není negativ. Technicky vzato je to první postprodukční střih, ale `negativ' zní hustějc. Mám ho uložený v trezoru ve své kanceláři. Každopádně, když jsem od své agentky zaslechl, že Netflix koupil práva k původnímu filmu, prudil jsem ji tak dlouho, dokud mi nedojednala schůzku. Nikdo ten film nemiluje víc než já, tak jsem nemohl nikomu jinému dovolit, aby ho zkazil.“

Na chvíli se zarazil, jako by čekal, že se zasměje, ale Laura na smích neměla ani pomyšlení.

„Pokud jde o reboot–“ začala, ale Todd ji přerušil.

„Bude to předělávka.“ Zazubil se na ni. „Uznávám, zní to hrozně. Ale pravdou je, že nesnáším tupé remaky, které následují původní scénář bez špetky invence. Myslím, že je možné zachytit ducha originálu, aniž bych tvořil úplnou kopii. Proto našemu projektu říkáme předělávka. Asi jako Planeta opic od Burtona, jen doufejme, že lepší.“

Rozhlédl se po obýváku. „Bude tam spousta věcí, které lidi překvapí, ale pořád zachováváme stejnou atmosféru, kterou měl Penzion. Musíme zachovat původní hrůzu, která pramenila z přespávání v cizím prostředí, co vás nakonec pohltí.“

Lauře se zdálo, že místo ní drží diktafon a Toddovi přikyvuje někdo úplně jiný. Jako kdyby její mysl opustila tělo, kroužila někde u stropu a hledala škvíry, kterými by mohla uniknout.

Je to kulisa. Nic než kulisa.

„Pověděla vám už Madeleine o naší vědmě?“ zeptal se Todd.

„Zmínila se o ní.“

„Myslím to s ní vážně. Všechny ty kecy o prokletí nebereme na lehkou váhu. Určitě jste něco zaslechla, že jo? O tom, co se stalo, jakmile se Penzion dostal do kin.“

Laura přikývla. Překvapilo ji, že se o prokletí zmínil. Předpokládala, že se produkční společnost bude chtít vyhnout skandálům, ale Todd si z nich očividně nedělal těžkou hlavu.

Na druhou stranu asi nebylo možné předstírat, že k ničemu nedošlo. Během natáčení a bezprostředně po něm zemřelo osm lidí. Úmrtí prvního byla nešťastná náhoda, člen štábu zemřel po pádu z kulisy v roce 1993. Další byla její filmová sestra, která uhořela zaživa poté, co zkratoval spotřebič v její koupelně. Třetí, její filmová matka, zemřela po kousnutí jedovatým pavoukem v roce 1994.

Všechna úmrtí záhadným způsobem připomínala smrti ve filmu, což přirozeně přitáhlo morbidní zvědavost filmových fanoušků a milovníků konspiračních teorií. Nikdo si nevšiml, že úmrtí ustala v roce 1998.

Laura se přinutila nadechnout. Todd pořád mluvil.

„Nechceme, aby si někdo ublížil,“ navázal. „Vím, že většina lidí tvrdí, že nic jako prokletí neexistuje, ale pokud jsem se za ty roky, kdy jsem trávil neděle v kostele, něco naučil, pak je to fakt, že existují věci, kterým nemůžeme – a ani bychom neměli – rozumět.“

Naklonil se dopředu a opřel si lokty o kolena. „Víte, že rok po natáčení pozvali do studia vymítače ďábla? Lidem se zdálo, že prokletí tkví v nahrávacím studiu. Jiní zase tvrdili, že scénář je důmyslné zaklínadlo, které má ublížit všem, kdo se podílejí na jeho realizaci, ale podle mě to je snůška sexistických keců, pramenících z faktu, že scénář k tomu filmu napsala žena.“

Zavrtěl hlavou. „Co se vám snažím říct je, že podle mě v těchhle záležitostech neexistuje jenom černá a bílá.“

„Lidé, kteří uvažují černobíle, obvykle bývají příliš líní, než aby pátrali po pravdě,“ odpověděla Laura.

Todd na ni pohlédl, jako by se snažil zjistit, jestli si z něj dělá legraci.

Nedělala. Na svou schopnost odhalit pravdu byla náležitě hrdá. Námezdních pisálků byly celé houfy, ale ona se mezi ně nikdy nepočítala. Hon za pravdou byl pro ni stejnou životní prioritou jako její ceněný set DVD s filmy Winony Ryder a playlist švédského rocku na Spotify.

A Todd se rozpovídal o „prokletí“, jako by ho chtěl využít coby marketingovou pomůcku. Jako zvláštnost, která pomůže prodat jeho mizerný remake. Cítila, že má ústřední bod, okolo kterého sepíše svůj článek.

Na jednu stranu Laura nevěřila v prokletí. Na stranu druhou – nevěřila ani v náhody.

Lidé tehdy zemřeli.

Pořád se jí zdály noční můry.

A tenhle blbeček by nepoznal trauma, ani kdyby k němu přišlo a ukouslo mu ruku.

Zhluboka se nadechla a doufala, že se jí právě nepodařilo sabotovat celé interview, když dovnitř vešla žena se sluchátky.

„Todde? Jsme připravení točit.“

Přikývl a pak oba vstali. „Pojďme náš rozhovor dokončit později.“ Jeho tón zněl rezervovaněji než dříve. „Pár dní tu ještě zůstanete, že jo? Rád vám zodpovím všechny otázky.“

„Díky.“

„Tak se uvidíme později.“

Odspěchal se svou kolegyní do hlubin domu a jejich hlasy slábly. Laura byla najednou sama. Nenadálé ticho ji znervózňovalo.

Kulisy bez herců byly něco jako škola bez žáků. Scházel jim původní účel a mohlo se v nich přihodit cokoliv.

Rozhlédla se po pokoji a nadechla se vůně nového koberce, lepidla na tapety a osvěžovače vzduchu, a zamyslela se nad tím, jaký masakr zde Todd plánuje uskutečnit.

Pokojem se ozvalo zasténání.

Znělo to jako skřípění usazujícího se dřeva a sádrokartonu. Suky v obkladech působily jako temné oči, lesklé mosazné šrouby jako panenky, a květiny na tapetách jako pokřivené tváře. Jako by ji celý pokoj sledoval.

„Do prdele práce,“ zaklela.

Byla vyčerpaná a přepracovaná. Musela pryč.

Vyšla na chodbu, chvíli pátrala po vchodových dveřích, a nakonec našla schodiště do druhého patra. A vzápětí se ostře nadechla.

Na vteřinku zahlédla záblesk žluté, jako by někdo běžel nahoru po schodech. Malá holčička.

Dolehl k ní vysoký hlásek, který zpíval podivnou ukolébavku.

„Jedna za žal, dvě za smích...“

Zahalila ji temnota.

Laura začala počítat – jedna, tři, šest, devět – a dýchala do rytmu. Tohle ji vždy uklidnilo. Ale veselý dětský hlas pokračoval dál a rozbil její soustředění.

„Tři za lásku, čtyři za hřích...“

Laura se otočila na podpatku a zavrávorala. Netušila, odkud hlas přichází. V jednu chvíli byl nalevo, a potom jako by se ozýval z obýváku.

Znovu se otočila a přímo zamrzla hrůzou, když se v temném obrysu dveří něco pohnulo.

Chraptivý dech přešel v zasípání.

Pět kovových pařátů s nehty jako ostré, velké jehly sevřelo rám dveří. Za nimi se něco sunulo temnotou, a pak Laura zaslechla ten hlas.

„polllllyyyyyyyyyyyyyššššššš.“

Rozběhla se ke dveřím zpět do studia, srdce jí přitom bušilo až v krku. Před sebou měla východ, obdélník světla na druhé straně skladiště. Ven.

Ale pak se zastavila, proti vlastní vůli.

Nechtěla se otočit, odolávala tomu pokušení, jak to jen šlo, ale neznámá síla jí tělem otočila tak, aby viděla na kulisy penzionu.

Podívala se nahoru na střechu a viděla, jak z ní padá nějaký muž. Padal jako hadrová panenka a tvrdě dopadl na zem. Vyšplíchla krev.

Lauru ovládla nevolnost, ústa se jí naplnila slinami.

„Lauro?“ Madeleinin hlas se probojoval šuměním v jejích uších. PR se zjevila vedle ní, čelo znovu zvrásněné jedinou mělkou vráskou, ale Laura ji ignorovala.

Pátrala po muži, který právě spadl, ale nebylo po něm ani stopy.

„Nebyl teď někdo na střeše?“ zeptala se a sotva popadala dech.

Madeleine ztuhla. „Ne. Proč?“

„Nezaslechla jste nic?“ Laura studovala fasádu domu a potom podlahu skladiště a zoufale se snažila najít stopy, že tam tělo opravdu bylo. Zvuk dopadu i rozstříknutá krev, to všechno působilo tak skutečně. Ale nenašla nic. Žádnou krev. Žádné tělo.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Madeleine.

Laura ji skoro nevnímala. Pochybnosti utlumily paniku, která ji svírala, ale pochybnosti byly skoro horší, protože si byla naprosto jistá, že toho muže viděla padat. V krku ji pálilo a došlo jí, že za chvíli opravdu bude zvracet.

„Kde jsou tady toalety?“ zeptala se. „Tedy – myslím koupelnu.“

Madeleine se rozšířily oči. „Jsou to tamty dveře. Mám jít s vámi?“

„Ne, zvládnu to sama.“

Stihla to na poslední chvíli; jen vběhla do kabinky a zdvihla prkénko, začala okamžitě zvracet.

V hlavě stále viděla muže z dálnice. Padal pořád dokola a dokola, a Laura v předklonu nemohla přestat, dokud si nevyprázdnila žaludek do mísy.

Když bylo po všem, chvíli vkleče odpočívala, celá vyčerpaná. Spláchla, sklopila prkénko a pohlédla si na ruce. Donutila je, aby se přestaly třást. Nadechla se a pomalu vydechla, v hrdle cítila chuť zvratků a preclíků z letadla.

Je to jenom seriál. Přiblblá minisérie, kterou po první sezoně zaříznou a neštěkne po ní pes.

U jednoho z umyvadel stála žena a myla si ruce.