Přeložila Zuzana Ľalíková

TEMPTATION

Copyright © Ivy Smoak 2015

All rights reserved.

Translation © Zuzana Ľalíková, 2024

ISBN 978-80-249-5415-8

Obsah

ČÁST I

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

ČÁST II

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

ČÁST III

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

40. kapitola

41. kapitola

42. kapitola

43. kapitola

44. kapitola

45. kapitola

46. kapitola

47. kapitola

48. kapitola

49. kapitola

50. kapitola

51. kapitola

52. kapitola

53. kapitola

ČÁST I

1. kapitola

Úterý

Z batohu jsem si vytáhla mobil a otevřela jsem si zprávy. Žádná nově příchozí tam na mě nečekala. Hodila jsem telefon zpátky do batohu a zadívala se na kelímek s kávou. Tvrdil, že mu chybím, proto jsem přijela do kampusu o něco dřív, abych ho překvapila, ovšem ani v jednom ze dvou případů mi hovor nepřijal. Neměla jsem mu podruhé volat. A tak jsem si sedla v jeho oblíbené kavárně a doufala, že tu na něj náhodou narazím.

Včera se do školy naštěstí vrátila moje spolubydlící a kamarádka Melissa, takže už aspoň nebudu v našem pokoji na koleji sama. V dešti jsme vyrazily na Main Street nakoupit učebnice a zbytek dne jsme strávily povídáním o tom, co jsme přes léto dělaly. Hlavně jsme si tedy stěžovaly na minimální mzdu, kterou nám na brigádách platili. Byl to její nápad, abych si sem šla sednout na kafe. Prý že ho tady třeba náhodou potkám. Dokonce mi ráno pomohla s účesem a make-upem. Zatím se ale neukázal a já si začala připadat jako stalkerka.

Zazvonil mi telefon. Nedočkavě jsem se po něm natáhla, přejela jsem palcem přes displej a zadívala se na ikonu aplikace zpráv. To mi však jen budík oznamoval, že je nejvyšší čas, abych se vydala na první hodinu. Potřebovala jsem se dostat na opačný konec kampusu. Rychle jsem zapnula batoh a zavěsila si ho na rameno.

V kavárně panoval ruch. Ani ostatní studenti očividně nebyli zvyklí vstávat takhle brzy, a tak si sem přišli pro nezbytnou dávku kofeinu. Do jedné ruky jsem chytila deštník, do druhé kelímek s kávou a proklestila jsem si cestu mezi ostatními zákazníky.

Podlaha byla kluzká z toho, jak dovnitř všichni příchozí nanosili vodu z kaluží na chodníku. Navzdory Melissiným protestům jsem si obula holínky, šťastná, že je mám, protože mi nohy na mokré podlaze podklouzly. Díky gumovým podrážkám se mi podařilo udržet rovnováhu, vtom však do kavárny někdo náhle vešel. Dveře narazily do mého kelímku, káva mi vystříkla na tílko a kelímek mi vyletěl z ruky. Zase jsem začala padat k zemi, když mě chytily dvě silné paže a udržely mě na nohou.

„Moc se omlouvám. Jste v pořádku?“ zeptal se hluboký hlas.

„Ano,“ odpověděla jsem, aniž bych odtrhla oči od podlahy. „Káva už nebyla horká.“ Nezmínila jsem se, že vychladla, protože jsem tu vysedávala půl hodiny jak posedlá stalkerka.

Pomalu ode mě odtáhl ruce. „Obávám se, že jste se kvůli mně polila.“

Shlédla jsem na hnědé skvrny na svém modrém tílku. „A sakra. V osm mi začíná přednáška. Nemám čas se převléknout.“ Kéž bych si s sebou vzala na ochranu před deštěm trenčkot, a ne jen deštník.

„Tumáte.“ Odložil svou brašnu a svlékl si šedý svetr. Přitom se mu mírně nadzvedla bílá košile, kterou měl pod ním, a tak jsem zahlédla jeho pevné břišáky. Zvedla jsem oči k jeho obličeji. Vypadal, jako by vystoupil ze stránek módního magazínu, starší, nejspíš doktorand. Vlasy měl tmavě hnědé a mokré deštěm. Trčely mu do všech stran, jako by si je prohrábl rukou. Ostře řezaná čelist a ve tvářích dolíčky. Jeho oči měly stejně tmavě hnědou barvu jako vlasy a upřeně na mě hleděly. Rozbušilo se mi srdce. Podal mi svůj svetr.

„To nevadí. Nemůžu si ho vzít,“ zasmála jsem se rozpačitě. „Nějak to zvládnu.“ Ustoupila jsem stranou, aby mohl projít kolem mě. Cítila jsem, jak mi začínají hořet tváře.

„Trvám na tom.“ Na tváři mu pohrával mírný úsměv. „Je první den přednášek.“ Pokrčil rameny. „Určitě chcete udělat dobrý první dojem.“

Převzala jsem si od něj svetr.

„Děkuju,“ pověděla jsem tiše a přetáhla si svetr přes hlavu. Byl mi příliš velký, ale na dotek příjemný. Sálala z něj sladká vůně kolínské, z níž se mi zatočila hlava. Přistihla jsem se, že na muže zírám. „Omlouvám se, musím jít, jinak přijdu pozdě.“ Byl tak pohledný, až jsem se samou nervozitou chovala ještě nemotorněji než obvykle.

Pootevřel rty, jako by chtěl něco říct, ovšem zas je zavřel. Vděčně jsem se na něj usmála a vyšla z kavárny. Cestou na přednášku jsem si uvědomila, že nejspíš vypadám hrozně. V pytlovitém svetru, legínách a sytě červených holínkách. Takhle se oblékají malé děti. Byla jsem však vděčná. Ukázat se na přednášce v tílku se skvrnami od kávy by bylo mnohem horší než přijít v pytlovitém svetru. Melissu tahle historka určitě pobaví.

2. kapitola

Středa

Zadívala jsem se na svůj rozvrh, abych si znovu zkontrolovala číslo posluchárny, než do ní vkročím. Po včerejším trapasu v kavárně jsem se nechtěla ztrapnit i dnes. Přišla jsem mezi prvními, a tak jsem se vydala do zadní části místnosti. K rozmrzelosti většiny svých profesorů jsem na přednáškách vystupovala spíš jako přihlížející než účastnice. Tenhle předmět bude moje nejhorší noční můra. Většina studentů si ho nechává až do čtvrťáku, já ho ale chtěla mít z krku. Už teď jsem svého rozhodnutí litovala.

Posadila jsem se ke stolu v nejvzdálenějším rohu od katedry, vytáhla zbrusu nový sešit a propisku a vyhlédla z okna.

„Na Austina kašli,“ poradila mi Melissa včera večer, když si vyslechla, k čemu došlo v kavárně. „Ten nový kluk se mi líbí mnohem víc. Navíc pěkně voní.“

Ne že bych s ní nesouhlasila. Svetr jsem složila a nechala ho na židli u svého stolu, pokojem se nicméně stejně nesla jeho vůně. Celou noc se mi zdály sny o setkání s tím cizincem. Sny, v nichž jsem neutekla v jeho svetru a nezapomněla se ho zeptat na jméno.

„Vítejte na orální komunikaci v podnikatelském prostředí. Jsem profesor Hunter.“ Profesor se odmlčel. Odvrátila jsem se od okna, abych se na něj zadívala. Zíral přímo na mě. Zhluboka jsem se nadechla. Byl to ten cizinec z kavárny. Odkašlal si a odtrhl ode mě zrak.

„Vím, že většina z vás jsou čtvrťáci a že jste tento předmět odkládali do poslední možné chvíle. Ještě jsem se nesetkal se studentem, který by se na komunikaci těšil. Po pravdě ji ani neučím moc rád.“

Mezi studenty zazněl tichý smích. Nepřidala jsem se k nim a dál na něj zděšeně zírala.

„A teď vážně. Ve výuce tohoto předmětu se střídáme s kolegy. Ani nevím, jestli mám na jeho vyučování vhodnou kvalifikaci. Slibuju, že to nebude takové utrpení, jak se říká. Známkuju poměrně mírně, proto nemusíte být ze svých proslovů nervózní. Taky ale rád jdu rovnou na věc. Probereme teď docházku. Až přečtu vaše jméno, vstanete a povíte nám o sobě jednu zajímavost. Pak vás přestanu mučit a pro dnešek to rozpustíme. To není tak hrozné, viďte? Tak jo, jdeme na to. Raymond Asher.“

Uprostřed posluchárny vstal kluk. „Ahoj, jsem Ray. Hm, co je na mně zajímavého? Holky na mě letí.“

„Jo, jasně, Rayi,“ zasmála se dívka vedle něj skepticky.

Posadil se a pokusil se ji políbit na tvář, ona se však odtáhla.

„No, už teď vím, že si vaše proslovy užijeme. Ellie Doyleová?“

V přední části místnosti vstala holka a začala mluvit, ale já ji neposlouchala. Srdce mi prudce bušilo. Jen s nechutí jsem se ohlašovala slovem „zde“, když profesoři přečetli mé jméno. Zírala jsem na profesora Huntera, který pozorně naslouchal odpovědím svých studentů. Co chvíli se mu na tváři rozlil úsměv. Je tak nádherný.

„Tyler Stevens?“ zvolal profesor Hunter.

Blížil se k mému jménu. Shlédla jsem na prázdný papír před sebou a pokusila se soustředit.

„Penny Taylorová?“

V hrdle mi vyschlo.

„Penny Taylorová?“ zopakoval.

Pomalu jsem vstala. „Ahoj, všichni, jsem Penny.“ Cítila jsem, jak celá rudnu. „A na rozdíl od své fiktivní jmenovkyně mám i příjmení.“

Posadila jsem se. Co jsem to právě řekla?

„Je divná,“ zamumlala nějaká holka kousek ode mě. Několik lidí kolem ní se uchechtlo.

Profesor Hunter se však zeširoka usmál. „Máte pravdu. Penny z Teorie velkého třesku neměla příjmení. Mia Thompsonová?“

Pomalu jsem vydechla a ani nevnímala Miinu odpověď. Na to jsem měla moc práce s tím, abych uklidnila splašené srdce.

„Psst,“ uslyšela jsem syknutí.

Vzhlédla jsem ke klukovi, který seděl napravo ode mě. Měl tmavě blond vlasy, obličej zarostlý strništěm a sytě modré oči.

„Penny z Velkého třesku by ti to příjmení určitě záviděla,“ prohodil s úsměvem.

Samou nervozitou jsem přeslechla, jak se představil. Místo abych něco opáčila, jen jsem si zastrčila vlasy za ucho.

„Ve čtvrtek večer se v Sigmě Pí koná párty. Měla bys přijít, Penny s příjmením.“ Podal mi leták.

„Jak se jmenuješ?“

„Tyler. Však víš, kytarista.“

Zdvořile jsem přikývla. Vzhledem k tomu, že jsme se tu všichni navzájem představili, bych měla znát jeho jméno i zajímavost o něm.

„Měla bys líp poslouchat. A protože nemáme z téhle přednášky žádný domácí úkol, vím, že nemáš moc práce, takže se uvidíme ve čtvrtek,“ zkonstatoval a mrkl na mě. Zvedl batoh a přehodil si ho přes rameno.

Místnost se vylidnila. Nevyužitý sešit jsem vrátila do batohu. Profesor Hunter se díval za odcházejícím Tylerem a poté stočil pohled ke mně. Znovu jsem zrudla. Pousmála jsem se na něj a katedru minula se sklopenýma očima. Židle pod ním zaskřípala o podlahu a na předloktí jsem ucítila lehounký dotek jeho prstů. Zachvěla jsem se.

„Slečno Taylorová, ještě jednou se vám omlouvám za tu nehodu s kávou.“

Založila jsem si paže na hrudi. Náhle mi byla zima. „Ne, to já se omlouvám.“

Zarazil se a pohlédl na mě. „Za co se omlouváte? To já jsem vás zasáhl dveřmi.“

Sama nevím, co jsem těmi slovy myslela. Mám ve zvyku se za všechno omlouvat. „No, že jsem vám vzala svetr. Vrátím vám ho.“

„Nemusíte spěchat. Ještě jich pár mám.“ Ukázal na ten, který měl na sobě. Byl stejný jako svetr, jejž mi půjčil, jen tenhle byl pudrově zelený.

Náhle ke mně zavanula jeho vůně. Zadívala jsem se mu do očí. Zatoužila jsem proměnit svůj sen o něm ve skutečnost. Měla jsem obrovskou chuť mu říct něco odvážného, ovšem odvážná jsem bývala jen ve svých snech.

„Netušila jsem, že jste profesor,“ vyhrkla jsem.

Usmál se. „Baví mě, když mě studenti považují za jednoho z nich. Domnívám se, že to podporuje zájem o vzdělávání.“

To jsem tím nemyslela. Chtěla jsem říct, že vypadá mladě. Kolik mu asi je? Přistihla jsem se, že na něj upřeně zírám, a v duchu si vynadala. „Asi bych měla jít. Na shledanou v pátek, pane profesore Huntere.“

Když jsem řekla jeho jméno, maličko svraštil obočí, jako bych ho snad urazila.

Pokývl mi a rozloučil se: „Slečno Taylorová.“

3. kapitola

Čtvrtek

„No tak, je čtvrtek večer!“ vyhrkla Melissa, když se mi prohrabávala v šatníku.

„Ano, což znamená, že mám zítra přednášky.“ Už teď se mi svíral žaludek při pomyšlení, co zítra ráno budu muset v hodině profesora Huntera dělat. Netušila jsem, jestli se zvládnu postavit a mluvit před celou třídou. Zvlášť před profesorem Hunterem. Proč to musel být můj vyučující? Chtěla jsem zajít na studijní oddělení a z předmětu se odhlásit, Melissa mi to však rozmluvila. A měla pravdu. Jen bych toho litovala. Nevěděla, že se mi o něm zdá. Je prostě tak sexy.

„Pozvali tě na párty. Což znamená, že tam jdeš, abych mohla jít s tebou.“

„Tak si vezmi ten leták,“ poradila jsem jí. „Pustí tě dovnitř. Pořádá to bratrstvo a ty jsi holka. Víc nepotřebuješ.“

„Přestaň tu chodit jako tělo bez duše, Penny. Ano, Austin byl vůl. Ano, pan tajemný z kavárny je tvůj vyučující, a tudíž si s ním nic začít nemůžeš. Zapomínáš ale na toho třetího. Ten Tyler vypadá, že s ním bude zábava. Vtipný kluk je vždycky okouzlující.“

„Já ti nevím, večírky bratrstev jsou vždycky takové oplzlé.“

„Penny, říkej si, co chceš, ale na tu párty jdeš. A teď si tohle obleč.“ Hodila po mně nějaké oblečení.

Protočila jsem panenky. „Fajn. Vyhrálas. Jako vždycky.“ Přešla jsem na opačný konec pokoje a svlékla jsem se. Natáhla jsem na sebe třpytivou modrou minisukni, svou nejlepší push-upku a bílé tílko s hlubokým výstřihem. Zrovna jsem si nanášela řasenku, když se Melissa vrátila.

„Moc ti to sluší, Penny.“

„Vypadám jak šlapka. Venku bude zima. Neměla bych si obléknout něco, no, víc?“

„Zbývá posledních několik letních dní. Musíš si tohle oblečení užívat, dokud to jde. A tyhle boty taky,“ dodala a podala mi pár blýskavých lodiček s přinejmenším dvanácticentimetrovými podpatky. Melissa se oblékla podobně jako já, akorát jí se sukně netřpytila a připadala mi snad ještě kratší než ta moje, pokud to tedy bylo možné.

„Těším se na podzim,“ zabručela jsem a nazula si boty. Pohlédla jsem na profesorův svetr, ještě stále složený na mé židli. Nejradši bych si ho natáhla, vlezla si do postele a strávila večer u televize. Místo toho mě Melissa popadla za paži a vytáhla z pokoje.

Vyšly jsme z koleje a zavěšené do sebe jsme se vydaly k Main Street. Kluci, které jsme míjely, na nás hvízdali a auta troubila.

„Myslíš, že bude pršet?“ zeptala jsem se.

„Přestaň si dělat v jednom kuse starosti. Zkus se dneska prostě jenom bavit!“

Zabočily jsme do vedlejší ulice a za chvíli k nám dolehla dunivá hudba. Na štítu domu stála obrovská písmena Sigma Pí. Do křoví nalevo od něj čůral nějaký kluk.

„A jsme tady,“ zamumlala jsem.

„Dámy!“ Došel k nám vysoký fešák. „Vítejte v Sigmě Pí. Hledáte někoho konkrétního, nebo jste se jen přišly pobavit?“ Mrkl na Melissu. Ta mě pustila a představila se mu. Neslyšela jsem, co si říkají.

„Pozval nás Tyler,“ pověděla jsem mu.

Otočil se k domu. „Hej, Tylere!“ Dokonce zahvízdal. „Tyyylerééé!“

„Než půjdeš, najdi mě,“ požádala mě Melissa a pak ji její nový známý odvedl pryč.

Nechala mě tu stát o samotě, v oblečení, které toho ze mě moc nezakrývalo. Ohlédla jsem se k Main Street. Asi bych měla radši jít. Melissa se to nikdy nedozví.

Zrovna jsem se chystala vrátit na kolej, když někdo křikl: „Penny!“

Otočila jsem se zpátky. To už ke mně mířil Tyler. Nesl dva červené plastové kelímky. Na sobě měl černé tričko s neonově zelenými písmeny Sigma Pí. Jeho džíny nebyly ani pytlovité, ani příliš obepnuté. Slušelo mu to. Když ke mně došel, všimla jsem si, že je o několik centimetrů vyšší než já, a to jsem měla boty s vysokými podpatky.

„Nevěřil jsem, že přijdeš, Penny,“ přiznal a podal mi kelímek s pivem. „Rád tě vidím. Sluší ti to, kotě.“

Při oslovení „kotě“ jsem sebou trhla. Takhle mi vždycky říkal Austin. Dlouze jsem se napila piva.

„Vypadáš dobře,“ oplatila jsem mu kompliment.

Usmál. „Chceš jít dovnitř?“

„Jasně,“ odpověděla jsem. Objal mě kolem zad a s rukou na mém pasu mě vedl k domu.

Hudba tu duněla, až se mi zdálo, že se snad celý dům třese. Během prohlídky jsem popíjela, a než jsme prošli celé přízemí, potřebovala jsem dolít. Zašli jsme do suterénu, kde jsme si oba nalili další pivo.

„Chceš si zatancovat?“ Musel skoro křičet, abych ho přes hlasitou hudbu slyšela.

„A tím tancovat myslíš co?“ zeptala jsem se a ukázala na pár, který se o sebe otíral.

„No, jestli chceš tancovat zrovna takhle, budu potřebovat další drink.“

Zasmála jsem se. „Asi něco silnějšího než pivo.“

„To se dá zařídit, kotě.“ Chytil mě za ruku a odvedl mě k baru. Zašel za něj a vytáhl láhev vodky. „Jestli mám tancovat takhle bláznivě, tak ty taky.“ Do dvou panákových skleniček nalil vodku. „Asi bychom to měli dopít,“ podotkl a zvedl svůj červený kelímek. „Ať nic nepřijde nazmar.“

Protočila jsem panenky, pivo dopila a podala mu prázdný kelímek. „Spokojený?“

„Ještě ne,“ opáčil a významně se na mě zadíval. Zvedl svou skleničku a já svoji. Alkohol si propaloval cestu mým hrdlem. Třískla jsem panákem o barový pult. Tyler se ohlédl k tančícím studentům. „Nevím, mně to pořád připadá až moc provokativní. Co ještě jednu?“

„Že ty se mě snažíš opít, co, Tylere?“

„Já? To ty chceš takhle tancovat. To ty, Penny, se snažíš opít mě. Nevím, co si mám s tebou počít.“

„Fajn, tak ještě jednoho panáka. A pak uvidíme, jak se umíš hýbat.“

Tyler se zazubil a rozlil do našich sklenek vodku.

„Na noc plnou zábavy,“ pronesl přípitek a zvedl svou skleničku.

Na to, abych zapomněla na Austina. Hlava se mi začínala zamlžovat, ovšem i druhého panáka jsem do sebe hodila. Tyler mě chytil za ruku a společně jsme se ponořili do moře tančících těl. Otočil mě a přitáhl si mě k sobě za boky. Poddala jsem se rytmu hudby.

„Penny,“ zašeptal mi do ucha. „Co to se mnou děláš?“

Zvedla jsem ruce, zahákla mu je za krk a nechala ho, ať mi pohybuje boky. Otočil mě čelem k sobě.

„Umíš skvěle tancovat.“

„Tohle přece není žádný tanec,“ zasmála jsem se.

„Hups, tak to už se alkohol nejspíš stihl vypařit.“ Svižně mě zvedl a přehodil si mě přes rameno.

„Tylere!“

Odnesl mě k baru, kde mě postavil na zem. Všechno jsem viděla lehce rozmazaně. Popadl láhev, volnou rukou mě objal kolem pasu a odvedl mě ke schodům a přízemím k dalšímu schodišti.

„Ještě jsem ti neukázal první patro,“ připomněl mi cestou po schodech.

„Myslíš svůj pokoj?“

„Ty jsi ale cynik, Penny. Ne, nemyslel jsem svůj pokoj.“ Dotkl se kravaty zavěšené na klice. „Tenhle pokoj,“ oznámil a otevřel sousední dveře, na jejichž klice žádná kravata nevisela.

„Ujišťuju tě, Tylere, že si dneska nevrzneš.“

„Nevím, o čem mluvíš. Jen jsem ti chtěl ukázat svůj oblíbený druh tance. Bez všech ostatních lidí.“ Napil se z láhve a podal mi ji.

Cucla jsem si z ní a odložila ji na psací stůl. Chytila jsem ho za ruce, vrátila si je na boky a objala ho kolem krku. Pomalu jsme se kolébali sem a tam. Bylo to nejspíš to nejmilejší, co pro mě kdy kdo udělal. Přistoupila jsem k němu, až se naše těla dotýkala.

„Takže to máš ráda pomalu a důkladně, jo?“ zeptal se.

„Myslíš tanec? Ano. Je to příjemné, že?“

Sklonil se, aby mě políbil. Chtěla jsem zapomenout na Austina a potřebovala jsem zapomenout na profesora Huntera. Popadla jsem Tylera za zátylek a přitáhla si ho k sobě. Hluboce mě políbil. Sjel dlaněmi o něco níž, až na zadek. Nechala jsem ho, ať mi zadek sevře, poté jsem ho chytila za ruce a vytáhla si je zpátky na pas.

„Penny, prosím, mučíš mě.“ Uchopil mě za bradu a znovu mě políbil.

Líbilo se mi cítit na sobě jeho ruce.

„Měli bychom zpomalit,“ zašeptala jsem.

Odstoupil ode mě, zvedl mě, přenesl na postel a lehl si ke mně. „Tak proč ležíš na posteli? To je na tebe docela odvážné.“

„Líbíš se mi, Tylere.“ Melissa měla pravdu. Byl vtipný a milý, i když trochu nabubřelý. Třeba by mezi námi mohlo být něco víc. Třeba byl Tyler právě to, co jsem potřebovala.

Položil mi dlaň na koleno a pomalu jí vyjel o něco výš. „Ty se mi taky líbíš, kotě.“

Chytila jsem ho za ruku, abych ho zastavila. „Asi jsme toho vypili až příliš.“ Moje tělo ho chtělo a on to poznal.

Upřel na mě své modré oči. Ruku z mého stehna odtáhl a prohrábl mi s ní vlasy. „Mně to myslí naprosto jasně.“ Znovu mě políbil. Vyklenula jsem k němu boky. Chtěla jsem ho.

Zároveň však moje mysl křičela: „Ne!“ S Austinem jsem se cítila nedůležitá. Chtěl jen moje tělo a to jsem mu dala. Líbilo se mi, že Tyler chce mě, na prvním rande jsem se s ním ovšem vyspat netoužila. Zašla jsem s tím flirtováním příliš daleko.

Nalehl na mě a vyhrnul mi sukni.

„Tylere, prosím.“ Zkusila jsem vstát.

„Nemusíš o to prosit, kotě.“ Rozepnul si knoflík i zip kalhot. Přinutil mě znovu si lehnout, zvedl mi paže nad hlavu a pevně je tam přidržel.

„Tylere, slez ze mě!“ Moje vyděšená mysl překřičela touhy mého těla.

„No tak, nedělej drahoty. Chceš to stejně jako já. Vím to. Slibuju, že na to půjdeme pomalu. Přesně tak, jak se ti to líbí.“ Začal mě líbat na krk.

Podařilo se mi zasáhnout ho kolenem do slabin. Svalil se za mě a chytil se za rozkrok.

„Děláš si prdel, Penny?!“

„Prosila jsem, ať toho necháš.“ Po tvářích mi stékaly slzy. Vstala jsem z postele. Místnost se kolem mě houpala.

„Ty seš taková čubka!“

Vyšla jsem ven a třískla za sebou dveřmi. Několik lidí za mnou zíralo, jak uháním po schodech do přízemí.

4. kapitola

Čtvrtek

Vyběhla jsem z koleje bratrstva. Mrholilo a neměla jsem u sebe kabát ani deštník. V duchu jsem proklela Melissu, že mě přinutila obléknout si takhle sporý oděv. Není divu, že se ke mně Tyler choval, jak se choval. Tohle jsem nebyla já. Austin mi vlezl do hlavy a zničil mi kompletně celé sebevědomí. Styděla jsem se za to, co se právě stalo. Po tvářích mi spolu s kapkami deště stékaly slzy. Měla jsem co dělat, abych nezakopla, protože se mi vlivem alkoholu a vysokých podpatků motaly nohy.

Během mé cesty po Main Street se mrholení změnilo v liják.

„Slečno Taylorová, jste to vy?“

Při zvuku onoho hlubokého hlasu jsem ztuhla. Na sobě jsem měla to nejnevhodnější oblečení na světě a bílé tílko jsem měla promáčené, a tím pádem úplně průsvitné. „Ehm, ne. S někým si mě pletete.“ Přidala jsem do kroku, na vysokých podpatcích jsem však moc rychle jít nemohla.

„Penny, stůjte!“

Otočila jsem se a zadívala se na profesora Huntera, pořád stejně neuvěřitelně sexy muže. Oblékl si džíny, jež ho obepínaly na správných místech, koženou bundu a pod ni bílé tričko. Vypadal stejně jako v posluchárně, jen měl navíc deštník a tváře porostlé strništěm.

„Profesore Huntere, omlouvám se…“ Odmlčela jsem se a složila paže na hrudi, abych si zakryla téměř obnažená ňadra.

Když jsem řekla jeho jméno, zamračil se identicky jako v posluchárně. „Ráda se omlouváte, přestože jste neudělala nic špatného.“

Nejspíš se mi to jen zdálo, ale připadalo mi, jako by mu na okamžik sklouzl pohled na moje nohy. Přistoupil ke mně a schoval mě pod deštník. „Je všechno v pořádku, Penny?“

Nejspíš jsem měla oči rudé slzami vzteku. Doufala jsem, že si v dešti ničeho nevšimne. „Ano, naprosto.“

„Tak co děláte venku tak pozdě večer a sama?“

„Na totéž bych se mohla zeptat já vás.“ Moje odpověď byla natolik dětinská, až jsem sama nad sebou obrátila oči v sloup.

„Jen jsem si vyrazil na procházku.“

„Já taky,“ odpověděla jsem tiše.

Zasmál se. Byl to neuvěřitelně krásný zvuk. Přistoupila jsem k němu blíž a otřela se mu přitom paží o jeho.

„Je vám zima, Penny?“

Je mi zima a stydím se. Přikývla jsem. Líbilo se mi, jak mé jméno převaluje na jazyku.

Předal mi deštník a svlékl si bundu. Poté mi ji přidržel, abych si ji oblékla. Z kůže sálala vůně jeho kolínské. Vzal si zpátky deštník a přidržel ho nad námi jako pravý gentleman.

„Opravdu byste neměla chodit takhle pozdě venku sama, Penny,“ varoval mě. „Zvlášť v podobném vycházkovém oblečení.“

„To vy taky ne.“

Opět se zasmál. „Je vaše kolej blízko? Cítil bych se mnohem líp, kdybych vás doprovodil až domů.“

„Bydlím v Sussexu.“

„Tak tudy,“ vybídl mě a na vteřinu mi položil ruku na záda.

Několik minut jsme kráčeli mlčky. Každou chvíli jsem na vysokých podpatcích zakopla a pokaždé mi ihned položil ruku na záda, aby mi pomohl udržet rovnováhu. Kdykoli se mě dotkl, srdce se mi rozbušilo ještě rychleji.

„Neumím mluvit před lidmi,“ přiznala jsem po chvíli, jen abych prolomila ticho. „Asi bych se měla z vašeho předmětu odhlásit.“

„To bych byl opravdu nerad. Pokud byste s čímkoli potřebovala pomoct, můžete za mnou přijít v konzultačních hodinách. A nelhal jsem, opravdu komunikaci známkuju velice mírně.“

„I tak mě bude obzvlášť mrzet, pokud u vás propadnu.“

„Proč by vás to mělo obzvlášť mrzet?“ Slovo „obzvlášť“ řekl pomalu, téměř svůdně.

„Protože jste… No. Tedy, jste…“ Odmlčela jsem se. Ve skutečnosti jsem chtěla říct: „Protože jste nádherný a zamilovala jsem se do vás.“ Nemůžu uvěřit, že jsem mu to málem přiznala.

„Opravdu to vypadá, že neumíte mluvit před lidmi,“ zasmál se znovu. „Jak jsem řekl, můžete za mnou kdykoli přijít.“

Minuli jsme trávník. Kdysi jsem snila, že mě kluk doprovodí po rande zpátky na kolej. Akorát že jsem vždycky randila jen s nedospělými kluky, ne s muži. A profesor Hunter byl muž. Opět jsem se přistihla, že uvažuju, kolik mu je let.

„Učíte tu dlouho?“

„Moc dlouho ne. Líbí se mi tu, přestože tady často prší. Navíc nikdy nevíte, na co při dlouhé procházce v dešti natrefíte.“ Usmál se na mě.

Flirtuje se mnou? Připadá mi, že ano!

Než jsem se nadála, dorazili jsme k mé koleji. Vyšla jsem zpod jeho deštníku, a opět tak na mě dopadaly kapky deště.

„Tumáte,“ řekla jsem mu a svlékla si jeho bundu.

Na vteřinu mu pohled sklouzl na moje mokré tílko. „Ne, nechte si ji.“

„Připadá mi, že kdykoli se vidíme, ukradnu vám oblečení. Tímhle tempem vám brzy nic nezbyde.“

„Přiznejte se, že právě o to vám jde,“ zavtipkoval s rošťáckou jiskrou v oku.

„Trvám na tom,“ naléhala jsem a stále mu nabízela jeho bundu.

Neochotně si ji vzal.

„Nebudu mít problémy, že ne?“

„Jste ve čtvrtém ročníku, ze zákona už můžete pít alkohol a smíte si oblékat, co chcete. Proč byste měla mít problémy?“

Jenže jsem nebyla ve čtvrťáku, byla jsem druhačka. A nebylo mi víc než dvacet jedna, bylo mi devatenáct. Zhluboka jsem se nadechla. Nic z toho nepotřeboval vědět. „Máte pravdu. A koneckonců jsem byla jen na procházce. Děkuju, že jste mě doprovodil domů, profesore Huntere.“

Jako vždy i nyní, když jsem vyslovila jeho jméno, svraštil obočí. Tentokrát se mi však při pohledu na něj zatajil dech. Mýlila jsem se v tom, co v jeho očích vidím. Nebyl to vztek. Byl to hlad. Musela jsem si připomínat, ať dýchám.

„Uvidíme se přesně v osm hodin ráno, slečno Taylorová. Přijďte včas.“

„A máme rande!“ Vykulila jsem oči a připlácla si ruku na pusu. Opravdu jsem to právě řekla? Rychle jsem se od něj odvrátila a přejela studentskou kartičkou přes skener, abych si odemkla. Konečně zámek cvaknul. Rozrazila jsem dveře a vpadla dovnitř. Na poslední chvíli jsem se otočila. Profesor Hunter za mnou upřeně hleděl a k mému překvapení vůbec ne zmateně. Dveře se mezi námi zabouchly.

5. kapitola

Pátek

O několik hodin později jsem se probudila a vyzvracela se do koše. Melissa se vrátila někdy v průběhu noci, protože právě ležela v posteli, ale asi jsem její příchod zaspala. Pořád na sobě měla sporé oblečení, v kterém vyrazila na párty.

Za okny svítalo. Otočila jsem k sobě budík a zjistila, že je skoro sedm hodin. Abych Melissu neprobudila, vypnula jsem zvonění. Z balíčku jsem si vytáhla odličovací ubrousek a setřela si zbytky očních stínů a řasenky. Poté jsem si posbírala toaletní potřeby a tiše vyšla z pokoje.

Dvakrát jsem si vyčistila zuby a třikrát vypláchla pusu ústní vodou, abych se zbavila hnusné pachuti. Následně jsem ze sebe ve sprše zkusila smýt vzpomínky na nepříjemný večer. Nedovedla jsem si představit, že se budu muset opět ukázat před profesorem Hunterem. A nechtěla jsem ani pomyslet, jaký hrozný úkol si pro nás na dnešek připravil. Komunikace bude moje smrt.

Pak tu byl ještě Tyler, kterému bych se taky nejradši vyhnula. Včera jsem se před ním hrozně ztrapnila. Byla to celé moje vina. Nechtěla jsem ho vodit za nos, byla jsem jen naštvaná na Austina a potřebovala jsem si vymazat z hlavy profesora Huntera. Zároveň jsem ale Tylerovi řekla dost. Měl toho nechat.

Nechala jsem si po zádech stékat vodu. Zhluboka jsem se nadechla a chytila se za břicho. Znovu se mi zvedl žaludek. Ztěžka jsem polkla, opláchla si kondicionér z vlasů a vodu vypnula. V chladném vzduchu mi na nohou naskočila husí kůže. Rychle jsem se zabalila do osušky, roh jsem si zastrčila tak, aby mi nesklouzla, a vrátila jsem se do pokoje.

Rozčesala jsem si neposlušné vlnité vlasy, shrnula ofinu z čela a nanesla si trochu make-upu. O něco víc, než kolik bych na páteční přednášku v osm ráno obvykle měla. Navlékla jsem si obepnuté džínové šortky a tílko a obula si žabky. Pohlédla jsem na mobil a zjistila, že je už tři čtvrtě na osm. V šatníku jsem našla mikinu, přetáhla si ji přes hlavu, popadla jsem batoh a vyšla ze dveří.

Na tváři mě zahřály sluneční paprsky. Bylo to tak příjemné. Vešla jsem do Smithovy budovy, v níž se přednáška z komunikace konala, a vydala se po schodech. Naštěstí jsem opět dorazila mezi prvními a posadila se na své místo v zadním rohu učebny. Po několika minutách vešel do místnosti Tyler. Odvrátila jsem se a vyhlédla z okna. V duchu jsem ho prosila, ať si nesedá vedle mě.

Židle po mém boku zaskřípěla. Zavřela jsem oči. Proč já?

„Penny?“

Pohlédla jsem na Tylera. Pod očima měl tmavé kruhy. Seděl na kraji židle a nakláněl se co nejblíž ke mně.

„Bože, Penny, moc mě to mrzí. Ani si nepamatuju, co se včera stalo, jen vím, že jsem se zachoval jako idiot.“ Nuceně se pousmál.

„No, já si to pamatuju.“ Kéž bych si mohla strčit hlavu pod mikinu a zmizet.

„Vážně se moc omlouvám.“

Dveře se zavřely. Ohlédla jsem se k nim. Do učebny vešel profesor Hunter a já na něj zůstala zírat. Nemohla jsem si pomoct. Oči mu rámovaly brýle s černými hranatými obroučkami. Vlasy, obvykle vyčesané nahoru, působily, jako by se jich dnes ani nedotkl. Konečky se mu dokonce trochu kroutily. Na sobě měl stejnou koženou bundu, kterou mi chtěl nechat. Hnědou brašnu odložil na stůl, bundu si rozepnul, zavěsil ji na opěradlo židle a zůstal jen v zeleném tričku s véčkovým výstřihem. Působil nádherně nenuceně. Hned mě začal přitahovat ještě víc, pokud to bylo vůbec možné.

Strčil si ruce do kapes. „Vypadá to, že jste všichni bdělí a připravení.“ Usmál se. „Podle mě bude nejlepší, když mi povíte, jaký jste měli večer. Čím příjemněji se spolu budeme cítit, tím snazší pro vás bude postavit se v průběhu semestru před své spolužáky a přednést fantastické projevy. Chce se někdo o svůj zážitek z včerejšího večera podělit?“

Několik mých spolužáků zasténalo. Rozhlédla jsem se. Nejspíš jsem nebyla jediná, kdo dorazil na přednášku s lehkou kocovinou.

Profesor se na mě na chvíli upřeně zadíval a posadil se. Z brašny vytáhl seznam studentů a vyvolal první jméno. Několik lidí přísahalo, že se učili. Jiní podotkli, že nejsou žádní trapáci a že šli na párty.

„Tyler Stevens?“

Tyler vstal. Díval se přímo před sebe. „Upřímně řečeno jsem se opil a ztrapnil se. Byl jsem s jednou moc chytrou a krásnou holkou a nejspíš jsem si u ní pokazil šanci.“ Chytil se za zátylek a sklopil oči k zemi.

„To vypadá na nemilou souhru událostí,“ podotkl profesor Hunter. Vzhlédla jsem k němu a opět ho přistihla, jak hledí přímo na mě. Polkla jsem.

Tyler na mě s povzdechem koukl a posadil se.

„Penny Taylorová,“ vyvolal profesor Hunter mé jméno. „Neboli Penny s příjmením.“

Kéž bych dokázala zastavit své červenání. Tváře jsem měla určitě úplně rudé a srdce mi splašeně bilo. „Byla jsem se projít s jedním cizincem, kterého jsem potkala v kavárně.“

Profesor Hunter povytáhl obočí. „To zní zajímavě, slečno Taylorová.“

„Taky bylo.“

Dlouze se na mě zadíval, poté sklopil oči k seznamu jmen a vyvolal dalšího spolužáka. Rychle jsem se posadila a zadívala se na své ruce. Cítila jsem na sobě Tylerovy oči.

Když profesor Hunter vyvolal všechny mé kolegy, vstal od katedry. „No, zdá se, že tu máme tento semestr několik zajímavých osobností. A mám docela dobrou představu, co všechno byste potřebovali vylepšit. Když jsme u toho…“ Vytáhl z brašny štos papírů. „Ve středu jsem vám zapomněl rozdat studijní plány.“ Ten na vrchu si vzal a zbytek položil na stůl jednoho z kluků. „Jeden si vezměte a zbytek pošlete dál.“

Mládenec si jeden vzal a předal štos svému sousedovi. Zatímco papíry kolovaly po učebně, profesor Hunter se posadil na katedru.

„První prezentace vás čeká sice až za dva týdny, ale měli byste si rovnou zvolit téma a začít přemýšlet nad osnovou proslovu. Stačí, když si vyberete člověka, který vás jakýmkoli způsobem inspiroval, a povíte nám o něm. Ale prosím, už nechci slyšet o něčích prarodičích. Zkuste popřemýšlet o někom jiném. A příští týden začneme probírat, jak efektivně pronášet projevy. Určitě se budete chtít mých rad držet. Nějaké dotazy?“

Holka v první řadě zvedla ruku.

„Ano?“

„Budete nám vybraná témata předem schvalovat?“

„Tentokrát ne. U pozdějších projektů ano. Pokud ale budete mít jakékoli otázky, můžete mi kdykoli napsat. Mou e-mailovou adresu najdete ve studijním plánu spolu s časy mých konzultačních hodin, pokud byste měli další otázky nebo byste potřebovali pomoct s úkolem.“

Dvě dívky přede mnou se zahihňaly. Očividně jsem nebyla jediná, na koho jeho příjemný vzhled působil.

Štos papírů doputoval až k Tylerovi, zbyla však jen jediná kopie. Nechal si ji. Tiše jsem zaklela. Proč já? Teď budu muset zajít za profesorem Hunterem. Vzhlédla jsem. Ještě stále držel plán v ruce. Na tváři mu pohrával úsměv. Že by jich schválně rozdal o jeden míň, aby na mě nezbylo?

„Ještě nějaké otázky?“ zeptal se.

Normální člověk by nejspíš zvedl ruku a přihlásil se, že na něj nezbyl studijní plán, na to mi však příliš rychle bilo srdce. Znervózňoval mě.

„Tak dobře. Popřemýšlejte o víkendu nad tématem, které si zvolíte. Pokud budete mít už v pondělí představu, o čem byste chtěli mluvit, budu mít pro vás o něco užitečnější rady, než když za mnou přijdete mnohem později. Přeju vám příjemný víkend.“

Spolužáci si začali zavírat batohy a vycházet z posluchárny. Pomalu jsem si uložila stále netknutý sešit do batohu, svlékla jsem si mikinu a do batohu jsem si nacpala i tu. Přitom na mě dopadl stín. Vzhlédla jsem. U mého stolu postával Tyler.

„Dáš mi druhou šanci?“ zeptal se nesměle.

„Promyslím si to,“ odpověděla jsem.

Zeširoka se usmál. „Dej mi na chvilku svůj mobil.“

Podala jsem mu ho a vstala. Uložil mi do něj svoje číslo a telefon mi vrátil.

„Pěkný víkend, Penny,“ popřál mi a odešel.

Zvedla jsem batoh a vydala se ke katedře. S profesorem Hunterem jsme byli jediní, kdo tu ještě zůstával. Seděl za stolem a listoval posledním zbývajícím studijním plánem. Ani nevzhlédl, když jsem k němu došla.

„Promiňte, profesore Huntere?“ oslovila jsem ho nervózně.

„Co byste potřebovala, slečno Taylorová?“ zeptal se a konečně ke mně zvedl oči.

„Nedostala jsem učební plán.“

„Tak prosím,“ odpověděl a podal mi ten, který držel.

„Děkuju.“

„Takže procházka v dešti s cizincem byla zlatým hřebem vašeho večera jistě bohatého na celou řadu jiných zážitků?“

„Po pravdě to bylo to jediné hezké, co mě včera večer potkalo.“

„Tušil jsem to, už když jste se o této přednášce vyjádřila jako o rande.“

Zakryla jsem si dlaní oči a pomalu si promnula obličej. „Doufala jsem, že se mi to jen zdálo.“ Naprosto mě zděsilo, že jsem mu to doopravdy řekla.

„Netušil jsem, že se vám o mně zdá, slečno Taylorová.“

„Tak jsem to ne… Tedy ne, nezdá se mi o vás. Vlastně jsem chtěla říct…“

Profesor Hunter se jen zasmál. „Pěkný víkend, slečno Taylorová. Třeba v pondělí všechny vybídnu, aby nám pověděli, jaký sen se jim o víkendu zdál.“

Zůstala jsem na něj zírat s pusou dokořán. Dveře se otevřely a dovnitř začali proudit studenti na další přednášku.

„Profesore Huntere,“ rozloučila jsem se s ním, otočila se na patě a rychle vyšla z učebny.

6. kapitola

Neděle

Navzdory Melissiným protestům jsem strávila víkend v teplácích, zavřená v našem pokoji na koleji, a jen se chodila do menzy najíst. V neděli večer měla Melissa zkoušku své vokální skupiny. Zrovna jsem dokončila natáčení vlasů na velké natáčky. Mohla bych předstírat, že to dělám kvůli Tylerovi, nebo aspoň kvůli někomu mého věku, jenže to by byla lež.

Chtěla jsem, aby mi to slušelo kvůli profesoru Hunterovi. Byla jsem z něj nepředstavitelně nervózní. Pokud se opravdu zeptá, co se nám o víkendu zdálo, budu lhát, protože se mi v poslední době zdálo jen o tom, jak se s ním líbám v lijáku pod deštníkem. A jak si mě k sobě tiskne silnýma rukama.

Co to se mnou je?

S povzdechem jsem si lehla na postel a zapnula televizi. Místo abych zírala na obrazovku, zvedla jsem mobil a v seznamu kontaktů přešla k písmenu „T“. Tylera jsem tam neměla. Přešla jsem na „Y“ pro případ, že by „T“ omylem zapomněl napsat, ale ani tam nebyl. Pomalu jsem vyjela seznamem, až jsem ho našla: „Kajícník Tyler“.

Se smíchem jsem ťukla na jeho jméno a poté na ikonu zpráv.

Kajícník Tyler? napsala jsem. Tomu říkám dobrý začátek. Přidala jsem smajlíka a zprávu odeslala.

Chvíli potrvá, než mi odpoví. Takhle to s textováním bývá. Zprávu si přečte hned, ale bude chtít předstírat, že má moc práce s něčím jiným, a napíše mi až za nějakou dobu. Nebo bude jako Austin a už se mi v životě neozve. Odložila jsem mobil na postel. Tyhle hry nesnáším.

Cinknul mi telefon, a tak jsem ho zvedla.

„Penny, není ti nic?“

„Na koho?“