Copyright © Yveta Shanfeldová, 2024

ISBN 978-80-207-2226-3

Obsah

I. Výstava posedlostí

II. Bez minulosti ani vítr nezafouká

I.

II.

III.

IV.

V.

Text potřebuje svůj stín: ten stín je částečně ideologie, částečně reprezentace, částečně předmět: duchové, ohniska, stopy, nezbytné mraky: subverze si musí stvořit své vlastní chiaroscuro.

Roland Barthes

Vztah spisovatele k slovům je zcela jiný.
Slova nepoužívá, žije s nimi.

Péter Esterházy

I. Výstava posedlostí

Nejjasněji, nejúpěnlivěji, jak ve skleněných krychlích pro kuřáky na frankfurtském letišti. Noční dech se leskne deštěm. Dráhy plné dlouhého napětí, a ty čekáš, až tě něco sveze. Ale čekání neveze, zapisuje se. Podupáváš na refýži, nevíš, že právě tohle si budeš pamatovat. To čekání, které vede na všechna místa.

Vstupuješ opatrně, dychtivě. Třeba se ti tam bude líbit, i když nekouříš.

***

Ta místa, kde se to rozléhalo! Zřídkakdy tam svítalo,

a potom navěky.

A pobíhalo se jak blázen v tichu.

Za důstojného šera avantýr.

V padáku, i nitě žily. Diskrétně, vřele. Příliš mnoho

kosů.

Hejno jak stádo!

Věčně se taky muselo kus pěšky, do kopce. Mezitím kupy. Konce.

Naštěstí se dochovalo bláto, lesk a ve vzduchu

nákaza.

A zase se stálo na pusté ulici a jen se čekalo

a rylo do paměti. Ta samá místa.

Na obloze svítil měsíc jako droga.

***

Všechen vývoj mi tykal, takhle to prostě bylo,

zkrátka

nanic.

Vzpomínání je vlastně druh vzteku. A pak,

náhlá změna ročních období. Skluz, ještě zima,

střízlivější snění,

nakonec se ohlédneš, v patách pořád ten čerstvý

vzduch

louže

fouká bílým odpolednem jak muzeálním vestibulem.

Vliv na zrak, růžovou vnímám, vyšinutá,

posedlá vršením údajů

znaky a skutky, pořád ty stejné spirály, kruhové

pastelové malby, mlhy, vrstvy

pojďme si povídat a zase nesouhlasit

a hlasy jen vršit v naslouchání. Tlukot, tepot.

Z řetězů se stávají věnce, z krychlí skvrny

slova se vpíjejí do vůní.

Mívala jsi ráda jablka, teď je za tebe jím já.

Den, kdy se ochladilo. Nejjasněji, nejúpěnlivěji.

***

Když spím, spím očima.

Noc se nabourává na loď.

Každá sbírka je sbírkou posedlostí,

každá výstava je výstava posedlostí,

každá tvorba

spirálou pramenící z duhovky,

každá báseň je sbírkou výstav, nemožnosti hnout se,

past pohyblivých písků, zrychleného dechu

pravopis mnohohlasů

milosti.

Je noc a venku křičí zvířata. Zvěř spí.

***

Dívám se na dnešní románské slunce,