First published by HarperCollinsPublishers 2023 under the title QUEEN BEE

Copyright © Ciara Geraghty 2023

Translation © Euromedia Group, a. s., 2024, translated under licence from HarperCollinsPublishers Ltd.

Ciara Geraghty asserts the moral right to be acknowledged

as the author of this work.

Translation © Drahomíra Michnová, 2023

ISBN 978-80-249-5423-3

Tenhle příběh je pro tebe, ženo v přechodu.

Nejsi sama; je nás celá armáda.

22. května, 4.00

Příznaky: Nespavost, vztek, podrážděnost, noční pocení, podrážděnost

Stačí to pro začátek?

Co ještě?

A jo, podrážděnost. Už jsem ji zmiňovala?

23. května, 4.00

Příznaky: Nespavost, vření (horko a vztek)

Mozková mlha: Začíná moje telefonní číslo na 086, nebo 087?

Také: Podrážděnost

Všichni ostatní v tomto domě tvrdě spí. Moji synové (jako neodstěhovali jste se už takhle náhodou, vy dva?). Můj otec, uložený ve volném pokoji, v křečích své sakra trochu pozdní krize středního věku. A Luke vedle mě v posteli má tu drzost usmívat se ze spaní. Jako by se mu zdálo o slanině se zelím, kterou bude zítra vařit v hospodě.

A taky chrápe.

Nemá tušení, jak blízko je tomu, aby ho někdo udusil polštářem z paměťové pěny.

24. května, 4.00

Příznaky: Nespavost, vztek, podrážděnost, návaly horka, podrážděnost

Také: Opakuju se. Jakože mám být spisovatelka, a nedokážu ani vymyslet nová slova pro své příznaky?

Také: Frustrace. Jak mi má tohle pomoct? Tenhle idiotský deník příznaků? To mi teda vysvětlete, zpropadená doktorko Lennonová.

A ne, NEBUDU vám říkat Susie. Jste moje praktická lékařka, ne kamarádka.

Kromě toho už teď je pro mě těžké brát vás vážně, s těma vašima dětskýma ručičkama a vytrvalým dodáváním naděje.

Jdi do háje, „Susie“.

25. května, 4.00

Příznaky: Únava, pocení

Také: Podrážděnost. Tohle je naprostá ztráta času, mohla bych místo toho sledovat První rande. Nebo Televize vás vidí. Nebo Queer tým.

Mohla bych dokonce psát. Myslím tím pořádné psaní. Koneckonců jsem smluvně zavázána, že do deseti týdnů odevzdám své vydavatelce první verzi svého šestnáctého románu. Což, jak jsem ji samozřejmě během našeho posledního rozhovoru ujistila, pro mě není žádný problém:

ANNA: Jak to jde s knihou, Agatho?

JÁ: Super! Doslova to ze mě prýští… jako… já nevím… láva! Láva ze sopky!

ANNA: Výborně! Moc ráda bych si pře…

JÁ: NE! Chci říct… ne. Ještě ne. Ještě to není úplně… víte…

ANNA: Stále platí dohodnutý termín?

JÁ: ANO! Určitě. Naprosto mi vyhovuje. Je to tak… zvládnutelné… víte?

ANNA: Kéž by všichni moji autoři byli tak disciplinovaní jako vy.

JÁ: Hahahahahahahaha…

Pauza.

JÁ: Jo. To by bylo… hezké.

MÁMA: Vidíš? Neměla jsem pravdu, Agatho? „Ach, jak zamotanou síť splétáme, když poprvé zalžeme…“

Přísně vzato, v tomto ohledu měl pravdu sir Walter Scott.

V každém případě je Anna redaktorkou už desítky let, takže by určitě měla být méně důvěřivá, pokud jde o spisovatele a báchorky (rozuměj: zjevné lži), které vyprávějí.

26. května, 9.05

Příznaky: Netrpělivost

Vše, co opravdu potřebujete vědět o té nové praktické lékařce – doktorce Lennonové alias Říkejtemisusie –, je, že když zavolám na kliniku, vždycky zvedne telefon ona. Teda jakože na to má přece lidi. Recepční a tak. Nejspíš dala všem den volna a zvýšila jim plat.

Od odchodu doktora Hardimana do důchodu to tam šlo do kopru.

I když on ani tak neodešel do důchodu, jako spíš na odpočinek (rozuměj: věčný), protože už byl hodně starý.

Doktor Hardiman mi chybí. Byl málomluvný. Taková nedoceněná vlastnost. Návštěva u něj trvala pět minut, poté vám přes stůl přistrčil recept na antibiotika bez ohledu na to, co vás trápilo.

Dokud jsem nechytila menopauzu. Tehdy svůj bloček s recepty s klapnutím zavřel.

DOKTOR HARDIMAN: Jste prostě v přechodu. Je to součást procesu stárnutí. Budete v pořádku.

JÁ: Kdy?

DOKTOR HARDIMAN (pokrčí rameny): Těžko říct.

JÁ: Slyšela jsem, že by mohla pomoct hormonální léčba.

DOKTOR HARDIMAN: S vaší rodinnou anamnézou s největší pravděpodobností dostanete rakovinu prsu a zemřete, pokud budete brát hormonální léky.

Díky moc, mami.

„Susie“ je naopak toho názoru, že mluvit je dobré.

„Dobré ráno, Dům zdraví, u telefonu Susie, jak vám můžu pomoct?“

To je další věc, která se týká „Susie“. Působí dojmem, že vám opravdu, opravdu chce pomoct.

JÁ: Zapisování příznaků menopauzy nepomáhá.

„SUSIE“: Berte to spíš jako deník.

JÁ: Vypadám snad jako žena, která si píše deník?

Nebyla si jistá, co na to říct, a tak se jen tak trochu zachichotala. Dokázala jsem si představit její andělský úsměv. Takový, jaký nejspíš používá, když si navléká latexové rukavice. Úsměv značky „Nebude to ani trochu bolet“.

Tohle rozhodně není deník. Ve skutečnosti je to zápisník Dokážeš přestat, který mi Luke koupil před pár lety poté, co mi doktoři našli bulku. Jak má někdo přestat kouřit, když zjistí, že by mohl být prolezlý rakovinou? Každopádně se nakonec ukázalo, že nejde o zhoubný nádor, takže přestávat kouřit by byla jen velká ztrá-ta času.

„SUSIE“: Dejte tomu šanci, Agatho, jsou to teprve čtyři dny.

JÁ: Čtyři dny jsou dlouhá doba, když jste v přechodu.

„SUSIE“: Dejte tomu dva týdny.

Do prdele.

27. května, 11.00

Příznaky: Spisovatelský blok

Kdykoli mě nějaký začínající autor požádá o radu ohledně psaní, vždycky říkám: „Usaďte se na židli. Dívejte se prázdné obrazovce přímo do očí. Seďte tam. Zůstaňte tam. Nějaký nápad se objeví.“

A tak jsem seděla u svého psacího stolu v podkroví. Obvykle je to pro mě příjemné místo. Dokonce svým způsobem uklidňující. Koupila jsem si ho za druhou zálohu z nakladatelství. První záloha byla mizerná, což znamenalo, že jsem si musela ponechat své „řádné“ zaměstnání. Pořádat historické prohlídky hřbitova Glasnevin nebylo zase tak špatné.

Vlastně nebýt těch turistů, možná by se mi to dokonce líbilo.

Druhá záloha byla jackpot.

No, jackpot je možná přehnané slovo. Díky ní jsme si mohli dopřát:

– přestavbu jednoho pokoje v podkroví;

– prodloužený víkend v Neapoli s Lukem;

– dalekohled pro Aidana (ptáci a hvězdy);

– fotoaparát pro Colma (hlavně selfie, jako jeden z prvních);

– to, že už jsem nemusela turistům připomínat, aby nešlapali na hroby. Fajn, řvala jsem na ně. Ale řekněte, kdo sakra šlape po hrobě Lukea Kellyho? No turisti, kdo jiný.

Takže jo, svým způsobem nám to dost změnilo život. Z podkrovní pracovny jsem se radovala nejvíc. Nikdy jsem neměla vlastní pokoj. Jako děti jsme s Bartem pokoj sdíleli. Když mi bylo třináct, dostala jsem svůj, protože jeden jsme měli „navíc“. Ale ani jsem se v něm neohřála, protože máma začala ubytovávat studenty. Byli to převážně Španělé vyslaní do Dublinu, aby se naučili anglicky. Říkali jsme jim „cizinci“ a naučili jsme je všechna sprostá slova, která jsme znali.

Pak jsem bydlela pár let s Carol v jednom špinavém bytě v East Wall.

Potom jsme se s Lukem sestěhovali. I s Carol. Protože mi nepři-šlo fér nechat ji v tom vlhkém, ošuntělém brlohu.

Pak jsem podepsala druhou smlouvu s nakladatelem a teď mám vlastní pokoj.

Virginia Woolfová měla pravdu. Žena by opravdu měla mít peníze a vlastní pokoj, aby mohla psát.

Ačkoli jakmile jsem získala vlastní pokoj, už jsem neměla peníze.

Ale přesto jsem psala.

A teď se na mě podívejte, jak tu sedím a civím do zdí. A ony na mě civí taky, a to tak nějak, že mi to připadá jako… zklamání.

Což je mnohem horší než hněv nebo nesouhlas.

Je moje chyba, že jsem stěny tak hojně pokrývala svými „úspěchy“.

Visí na nich obálky všech mých knih, pěkně zarámované. Luke na tom trval. Říkal, že když budu mít v psaní špatný den, můžu se na ně dívat a ony mi poskytnou útěchu a povzbuzení.

Což až dosud fungovalo skvěle.

Pak je tu moje nástěnka. Tu mi koupila máma.

MÁMA: Copak jsem nemusela? Vždyť už to byla katastrofa, ty útržky papíru a další věci rozházené všude po zemi.

JÁ: To jsou kartičky, fotografie a výstřižky z článků. A byly strategicky a pečlivě rozmístěné po podlaze.

Nástěnka je přecpaná nápady na knihu, kterou nepíšu. Zřetelně si vzpomínám, jak jsem byla nadšená Ellen a Clarou, svými hrdinkami ze šestnáctého století, nařčenými z čarodějnictví. Mělo to být pojednání o feminismu, náboženství, patriarchátu a samozřejmě o té staré známé věci, misogynii, zabalené do příběhu napínavého až do morku kostí, aby se dobře četl i mužům.

To byla moje nejoblíbenější část procesu. První náznaky nápadu. Snaha sáhnout po nitkách. Přesvědčit ho, aby mi přistál v hlavě, chvíli zůstal, abych ho mohla zapsat. Je to trochu jako točit se s rozpaženýma rukama a obličejem obráceným k nebi, když jste malí. Tolik se vám motá hlava, že se pak nejspíš pozvracíte. Ale ten pocit, když to děláte. Jako by všechno na světě bylo pro vás. Prázdná stránka, která na mě kouká, jako by říkala „pojď sem ke mně“, a já, až po krk v bádání, zaplňuju nástěnku fotografiemi těch, kdo by mohli hrát mé čarodějky Claru a Ellen ve filmu (Rachel Weissová v roli Clary a Jessie Buckleyová v roli Ellen). Jasně barevné lístečky s náhodnými slovy nalepené po celé ploše. „Kodaň“, „Bridget Clearyová“, „Galeona“, „cukimono-suji“.

12.00

Nic se nenaskytlo.

Zatím jsem:

1) Snědla půl balíčku malinových sušenek.

2) Uvařila si konvici mátového čaje.

3) Nalila mátový čaj do květináče s – možná mrtvou? – jukou v rohu pokoje. Protože, víte, rostliny se musí zalévat atd. A mátový čaj taky chutná odporně.

4) Vygooglila si „Je máta dobrá pro rostliny?“.

5) Uvařila si konvici čaje Barry’s.

6) Otevřela soubor „Román č. 16“.

7) Přerovnala máminu sbírku románů Agathy Christie podle způsobu smrti: ubití, utopení, otrava, zastřelení, pobodání, uškrcení atd. Netrvalo to tak dlouho, jak bych si přála. Také: zdá se, že jsem vstřebala některé z máminých encyklopedických znalostí všeho kolem Agathy Christie.

8) Dopila konvici čaje Barry’s.

9) Přerovnala svých patnáct vydaných románů podle počtu prodaných výtisků. Je to přesně tak, jak jsem předpokládala. Moje hvězda je rozhodně na sestupu.

10) Vygooglila si „Jsou sestry Nolanovy ještě naživu?“.

(Odpověď: Některé.) Jakože jak se jim podařilo to s těmi tanečními pohyby dotáhnout tak daleko?

11) Nostalgicky si zavzpomínala: Jak jsem navštěvovala Akademii pro mladé dívky slečny Lyleové. Teď to zní tak kuriózně. A trochu vychloubačně, když jsem to napsala. Všichni byli překvapeni, že umím tančit. Bylo mi třináct, když jsem začala chodit do tanečních lekcí. Urostlá, vysoká a neohrabaná třináctiletá holka, co se mračí, jako by chtěla vraždit. Tyto vlastnosti jsou nedoceněné, ale hodí se, zejména když tančíte paso doble.

12) Vygooglila si slečnu Lyleovou, abych zjistila, jestli ještě žije.

13) Zapálila svíčku za slečnu Lyleovou, R. I. P.

14) Sentimentalita musí být nakažlivá, protože poté co jsem překonala smutek kvůli slečně Lyleové, začala jsem myslet na Carol a naše čtvrteční večery, kdy jsme tančily sambu ve Wigwamu, předtím než ji zlanařili Kaliforňané. Nemůžu se Carol divit, že odešla. Kdo by dokázal říct ne tak nádherně opáleným stvořením s bělostnými zuby?

15) Závist. Taková ošklivá vlastnost. Zanechala mi kyselou pachuť v ústech. Ale Carol se dá snadno závidět. Když jsme byly mladé, nikdy neměla dlouhodobou známost s chlapcem. Ani s dívkou. Jen řadu krátkých. Teda ne že by ti přátelé a přítelkyně byli krátcí. Byli vysocí. Nebo někdy průměrně vysocí.

Vždycky krásní.

Krátkodobé známosti, to je to, co mám na mysli.

Vždycky říkala, že se nikdy nenechá vázat kluky nebo dívkami či dětmi.

Stydím se přiznat, že když se narodili Aidan a Colm, bylo mi Carol trochu líto. Že nikdy nezažije prudkost toho závěrečného zatlačení. Jeho nezastavitelnou sílu. Jak to bylo divošské. A jak maličké bylo pak dítě v mém náručí. Jak ochranitelsky jsem se cítila vůči těm zvláštním stvořením schouleným na mé hrudi.

A ne že bych byla jednou z těch matek, co se zavřenýma očima vdechují vůni hlavičky svého dítěte. Ale musím přiznat, že sentimentalita se umí vkrást i do poporodní mysli, chytře maskovaná přílivem hormonů, které po porodu zaplaví vaše tělo.

Chybí mi hormony.

A chybí mi Carol. Možná jí zavolám.

16) Vygooglila si „Kolik je v LA hodin?“.

Jsou tam čtyři ráno. Bude spát, ta šťastná kráva. I když je o dobrých šest měsíců starší než já, jsem si docela jistá, že není v přechodu.

Kdyby byla, řekla by mi to.

Jediný člověk, kterému jsem to pověděla, je doktor Hardiman, a ten se nepočítá, protože je mrtvý.

„Susie“ to samozřejmě ví. Doktor Hardiman to určitě napsal do mé karty a ona si to určitě přečetla.

Myslí si, že je ve své práci tak dobrá.

Nesnáším slovo „menopauza“. Působí jaksi ošuntěle a opuštěně jako pomačkaný a ohmataný paperback v antikvariátu.

Je to jako říct, že máte zarostlý nehet. Lidé sebou cuknou, svra-ští obličej.

Carol nejspíš tvrdě spí, zabalená v teplém kokonu estrogenu a progesteronu s jemnou příměsí testosteronu, které udržují oheň v domácím krbu.

Přesto je možná lepší, že jí nemůžu zavolat. Protože ať už jsem jakkoli zdeptaná, můj život se mi bude zdát ještě bezútěšnější, až mě Carol zasype tím, jak si žije v Los Angeles. Včetně – ale nejen tímhle:

– jóga za úsvitu;

– snídaně s kolegy viceprezidenty, kde nikdo nejí čokoládové croissanty;

– milenci (mnozí a různí);

– další profesní postup;

– plány na víkend (včetně jízdy kabrioletem, humřích polévek, experimentálního divadla, vzrušující a lehce nebezpečné hádky s mezinárodním špionem nebo zlodějem šperků, koupání při východu slunce, objevení pohřbeného pokladu).

To jako nikdy nepere a nežehlí?

17) Dostala jsem dopis od fanouška!!! No, byl to ve skutečnosti tweet od jednoho profesora historie, který označil můj poslední román Exil za „docela uspokojivé čtení“ a můj popis vývařovny, kde se rozdává polévka pro chudé a lidi bez domova, za „nepřesný“.

Není pochyb: Recenzenti bývali laskavější v dobách, kdy museli olizovat poštovní známky a plahočit se s dopisem do schránky.

18) Lehla jsem si na gauč, že si na chvíli zdřímnu. Probudila jsem se za hodinu, kniha o čarodějnických procesech, kterou čtu, se mi přilepila na jednu stranu obličeje. Předstírat, že nemám menopauzu, je při nesepisování historického románu vyčerpávající.

19) Zažila jsem akutní křeč úzkosti. Jakože mám psát knihu, a ne předstírat, že ji píšu. Obojí je zatraceně stejně časově náročné. Řekla jsem Lukeovi, aby si nedělal starosti s opravou střechy hospody, kterou je potřeba provést. „Já to vyřeším, až dostanu zaplaceno za rukopis.“ Dokonce si pamatuju, jakým tónem jsem to řekla. Lehkým jako vánek. Jako by o nic nešlo. Napíšu román. Dodám ho do nakladatelství. Dostanu zaplaceno a zálohu použiju na opravu děravé střechy restaurace.

Jednoduché.

Já se postarala, aby to vypadalo tak jednoduše.

A Luke přikývl. Jako by si taky myslel, že je to jednoduché.

Prostě něco řeknu a pak jdu a udělám to.

Tak jak to bývalo dřív.

20) Vykouřila jsem na zahradě dvě cigarety za sebou, abych zmírnila stres.

Doktorka Lennonová, Říkejtemisusie, tvrdí, že cigarety stres nezmírňují.

Zmínila jsem se jí, že doktor Hardiman v den své smrti vykouřil jen za dopoledne krabičku cigaret značky Benson & Hedges.

„SUSIE“: Jsem si jistá, že váš stres souvisí s menopauzou. Uvažovala jste o hormonální léčbě?

Odpovídám slovy doktora Hardimana.

„SUSIE“ (rozradostněně): Kdepak, hormonální léčba se opravdu zlepšila, Agatho. Pravděpodobnost, že dostanete rakovinu prsu, je mnohem menší.

JÁ: Takže tvrdíte, že doktor Hardiman kecal.

„SUSIE“ (ublíženě): Samozřejmě že ne!

JÁ (upřímně zkroušeně, protože mám pocit, že jsem kopla štěně): Promiňte.

„SUSIE“: Tvrdím, že riziko rakoviny prsu u lidí, kteří užívají hormonální léky, je mnohem nižší, než se dříve věřilo. Mohla byste si o tom něco nastudovat.

JÁ: Nedokážu si nastudovat nic ani o Ellen a Claře.

„SUSIE“: Kdo jsou Ellen a Clara?

JÁ: Čarodějnice.

„SUSIE“: Aha.

Dvě cigarety za sebou nezmírnily stres natolik, jak jsem doufala. Přičítám to dešti a velké díře v golfovém deštníku, který jsem našla v zadní chodbě. Z obchodu Woodie’s pro domácí kutily. Jednoho ze sponzorů, co Colm získal pro svou firmu D. I. Guy.

Nebo alespoň býval jedním ze sponzorů D. I. Guye. Když si pomyslím, že jsem se přidala na Instagram jen proto, abych mohla podpořit Colmovo „podnikání“!

Asi bych měla přestat dávat „podnikání“ do uvozovek. Ukázalo se, že lidi milují tenhle styl „lesk jako blesk“, což byl v podstatě Colm, jenž na sociálních sítích v šortkách, se zrzavými vlasy utaženými do drdolu v lichotivém osvětlení vyměňoval zástrčku.

Přesně řečeno sto deset tisíc lidí.

Teď už z D. I. Guye zbyl jen ošuntělý deštník z Woodie’s s děravým potahem a Colm zpátky doma ve svém bývalém pokoji, zavrtaný pod peřinou a snažící se slepit své zlomené srdce zase dohromady.

Je to tak nejlepší. Ne že by to Colmovi už došlo. Ale ta jeho ex byla tak jaksi pečlivě vyrobená. Jakože kdyby Instagram a Snapchat měly dítě, byla by to Amelia.

Jakmile se Colm odstěhoval, vymalovala jsem jeho pokoj a postel jsem nahradila futonem, na němž jsem s oblibou sedávala, když na něj svítilo slunce.

Stýská se mi po těch odpoledních.

Hlavní podezřelá v případu rozkousaného deštníku mě pozorovala z bezpečí obludné psí boudy.

LuLaBelle.

Táta tu boudu koupil poté, co jsem mu řekla, že pes jeho přítelkyně za žádných okolností nesmí vstoupit do domu, když ji tady máme.

Jelikož jsem už odsouhlasila, že táta zůstane u nás – pouze do doby, než se dokončí práce na jeho bytě –, mohl jen stěží cokoli namítat. Zvlášť vzhledem k nikoli nepodstatné skutečnosti, že máma – s níž prožil tak dlouhé manželství – sotva vychladla v hrobě.

LUKE: Je to skoro rok, Agatho. A Leonora opravdu tvého otce rozveselila tancem a…

JÁ (se zaťatými zuby): Je to deset měsíců.

Samozřejmě že LuLaBelle momentálně spala v „ložnici“ své boudy, takže můj nevraživý pohled na toho nevděčníka vyzněl naprázdno.

21) Vrátila jsem se do podkroví, provlhlá a páchnoucí cigaretami. Pocítila jsem krátkou vlnu podráždění.

Luke slíbil, že si se mnou půjde zatančit, až Carol odejde.

JÁ: Neměl bys mě litovat.

LUKE: To bych se neodvážil.

JÁ: A taky neumíš tancovat.

LUKE: Naučím se to.

JÁ: Není to jen nějaké poskakování na místě. Jde o vážnou věc. Je to samba.

LUKE: Budu chodit do kurzu.

JÁ: Teď se bojím, že máš nádor na mozku.

Ale pak do restaurace začalo zatékat a zákazníci alarmujícím tempem vymírali nebo se stěhovali do domovů důchodců a nahrazovali je stále vlasatější hipsteři se svými afghánskými chrty a popíjeli espresso s ovesným mlékem. A Luke stále ještě nenašel náhradu za paní Lynchovou. Ne že by nehledal dost usilovně. Ale je těžké najít servírku, jež se vyznačuje poválečným stoicismem a houževnatostí prosycenou únavou světem, což byly vzácné vlastnosti paní Lynchové.

To všechno znamená, že se Luke zatím nedostal k tomu, aby se zapsal do tanečního kurzu.

Teď si vzpomínám na týdny, které předcházely naší svatbě. Na to, jak jsem se ho kvůli novomanželskému „prvnímu tanci“ snažila naučit rumbu. Moje počáteční chyba spočívala ve skutečnosti, že jsem tančila naboso, abych se mu mohla dívat do očí. Poté, co mi postupně šlápl na všechny prsty u nohou, žadonil, abych místo toho zvážila nějaký „pomalý tanec“. Jako bychom byli teenageři, co se po sobě plazí při pitomém hitu „Careless Whisper“ na diskotéce v Grove.

Co se stalo s dáváním a braním? Vždyť jsem s ním tenkrát cho-dila i na ryby, že jo?

Rybaření je ještě nudnější, než vypadá.

A Luke pak hodí rybu zpátky do vody, takže jaký to má vlastně smysl?

Ale já tam seděla, v té malé nejisté lodičce, ani jsem si nepostěžovala a pokaždé jsem ztichla, když Luke chtěl, abychom byli potichu a nevyplašili ryby, a dokonce jsem jedla vajíčkový salát, který Luke přinesl v plastové krabičce, bez ohledu na to, že váš dech po požití něčeho takového, zvláště v těsném prostoru malé lodičky, je důvodem k rozvodu.

Nakonec mi byla taková zima, že mi Luke musel půjčit svůj svetr. Oblékla jsem si ho přes prošívanou bundu, čímž pro mě rybaření skončilo, protože pak jsem už neudržela prut. Nemohla jsem se jakkoli smysluplně pohybovat. Ale zahřála jsem se, což bylo příjemné. Až do chvíle, kdy jsem uviděla něco, o čem jsem si myslela, že je to delfín, který rozráží hladinu, tak jsem se v loďce postavila, ta se rozkývala a Luke… no, neměl sedět tak na kraji.

Dokonce jsem mu nabídla, že půjdeme na ryby znovu. Jako to teda není jen láska, to je zatracená oddanost. Měl přetékat vděčností. Místo toho řekl, že ne, že půjde sám. Ujistila jsem ho, že mi to nevadí, ale on že ne, že by mu nebylo příjemné, kdyby mě nutil, já na to zase, že půjdu, aby měl radost (ukázala bych mu, jak se to dělá), a on nakonec řekl prostě NE.

Hodně nahlas.

28. května, 4.00

Příznaky: Vztek

Luke mě vzbudil a nepříjemné je, že stále tvrdě spí. Ale mluví ze spaní. Jediné, co dokážu zachytit, je „profesní životopis“. Náborový proces nemá rád. Říkat lidem, že nejsou dost dobří, není jeho silnou stránkou. Nejspíš proto se nám zatím daří táhnout to spolu tak dlouho…

Kluci? No jo, přísně vzato jsou to už muži, ale viděli jste, v jakém stavu opouštějí koupelnu? Viděli?

Každopádně spí.

Táta? Spí.

Podrážděnost: všichni můžou spát, jen já ne. A taky, proč i muži nemají menopauzu? Zaslouží si to mnohem víc než my, sakra.

Vařím se: vzteky i pokud jde o tělesnou teplotu.

Nespavost: ten zatracený pes, který štěká. To, že Leonora říká své rozmazlené chlupaté kuličce LuLaBelle, je opravdu všechno, co kdo potřebuje vědět o otcově „přítelkyni“.

Osoba, kterou bych nejraději přerazila? Doktorka Lennonová, Říkejtemisusie.

Jako prošla vůbec pubertou? Radostně vám z ničeho nic oznámí, že jste v přechodu. Jako by po utrpení z předskokanů konečně ohlásila kapelu, kvůli níž jste všichni přišli.

Asi je moc mladá na to, aby se tím trápila. Myslí si, že ji nikdy nic takového nepotká.

Menopauza si přijde i pro tebe, „Susie“. Dej na má slova.

Jednoho dne tvá pěkná pevná ňadra klesnou, jako by je někdo porazil v závodě, na který trénovala celý život.

I ona budou vypadat jako zklamání.

29. května, 4.00

Příznaky: Úleva

Colm to včera zvládl!

Jeho a Ameliino „výročí“.

Nemůžu uvěřit, že už jsou to dva roky, co Amelia konečně Col-ma přesvědčila, aby se s ní po šesti měsících, kdy ho sledovala na internetu, protože ji přitahovaly legie jeho sledujících na Instagramu, setkal IRL (v reálném životě).

Podle Colma šlo o lásku na první pohled.

Jinak by se to dalo nazvat, že ho „ulovila“.

Každopádně Colm celý den prospal. Byla bych raději, kdyby dělal trochu hluku. Třeba roztrhal tu zarámovanou fotografii, kterou si chce nechat. Tu, na níž Amelia předstírá, že si nevšimla, že ji někdo fotí, a dívá se z okna do dálky, jako že přemýšlí o něčem zajímavém, přitom jí jde jen o to, aby měla hlavu v optimální poloze pro snímek. A její kůže září ve světle lampy jako miska broskví se smetanou, kterou se sotva přimějete sníst, protože vypadá tak dokonale.

Nic takového tam nebylo. A to, že ta hloupá fotka zůstala nedotčená, je důkazem jakéhosi sebeovládání, které jsem ani nevědě-la, že mám.

Colm zůstal celý den ve svém pokoji. Vím, že je ještě naživu, jen podle toho, že jí jídlo, které mu Aidan nechává přede dveřmi. I když není jen vegetariánské. Je veganské. Aidan úplně propadl těm nesmyslům o záchraně planety, co se vrátil z holandského kolchozu, kde loni v létě pracoval.

Což by bylo skvělé, kdyby mě pokaždé, když vejdu do domu, nepraštily do nosu výpary z kvašené cizrny. Což mi hned připome-ne, že Aidan je v kuchyni, a ne ve škole na přednášce o nějakém neznámém básníkovi osmnáctého století. Když se na to podívám takhle, možná se mu nedivím, že toho nechal. Ale že se vzdal bezplatného bydlení v kampusu, kam se měl přestěhovat loni v září. Nějakého akademického ocenění, které získal.

Jakože on se ani nemusí snažit.

LUKE: Ty chceš zahodit všechny své šance, jo? Já takové nikdy nedostal!

AIDAN: Miluješ svou práci v restauraci.

LUKE: A ty miluješ angličtinu!

AIDAN: Pořád ji miluju! To, že ji nestuduju na univerzitě, na věci nic nemění.

Aidanova bledá tvář, orámovaná hustými černými vlasy, jež vždycky potřebují ostříhat, ztuhla vážností, která ničí jeho příliš jemné rysy, jakoby nehodící se pro tento svět.

Luke se ho snažil pochopit.

Nedokázal to.

Snažil se nebýt zklamaný.

Ale byl.

Udělala jsem tenkrát dost velkou hloupost, že jsem se Aidana zeptala na jeho další „plány“, když teda nechal školy, takže nemůžu vinit nikoho jiného než sebe, že se nadšeně rozhovořil o včelách, úlech a pěstování biozeleniny.

To vše se děje vzadu na zahradě.

AIDAN: Jen do té doby, než si pořídím vlastní bydlení.

Pálí mu to. To o Aidanovi vždycky všichni říkali. Ale když se takhle usměje, ani já se nedokážu přinutit říct, že šance na jeho vlastní bydlení je tak malá jako šance, že já stihnu odevzdat v termínu knihu, kterou nepíšu.

A teď mám být vystěhována ze zadní zahrady kvůli pár zasraným mrkvím a troše medu na toastu, že? Ta zahrada je jediné místo, kde můžu kouřit, aniž by mě kárali „starostliví“ (rozuměj: nesnesitelní) kolemjdoucí.

Každopádně navzdory veganské povaze jídel, jež Aidan staví za dveře, Colm – zapřisáhlý masožravec – všechno zhltne.

Je dobře, že mu zlomené srdce nevzalo chuť k jídlu.

Je skepse příznakem menopauzy?

30. května, 4.00

Příznaky: Nespavost, dehydratace, rozmrzelost

Táta mě právě vyděsil k smrti, když jsem si šla dolů pro sklenici vody. Rozsvítila jsem světlo v kuchyni a on tam stál u linky v boxerkách a tričku. Dřív striktně nosil kostkované pyžamo, župan převázaný páskem a pantofle.

Jsem si dost jistá, že si taky barví vlasy. Má je víc ocelově šedé, než míval. Tvrdí, že je to jen gelem, který používá.

Co nesnáším na soužití v jednom domě s těmito lidmi (dobře, se svou rodinou), je, že já jako stárnoucí matka rodu nemám nárok na důchod. Nebo prostě jen tak skončit s prací.

Chci rezignovat.

Nebo dám výpověď. Ať už dobrovolně, nebo jinak. Nejsem vybíravá.

Nechápu ženy, které se stresují kvůli „prázdnému hnízdu“. Nejsme žádní ptáci. Byly doby, kdy jsem měla chuť vystrčit kluky z hnízda sama.

Myslela jsem si, že právě to, že jsem to neudělala, ze mě dělá jakžtakž přijatelnou matku, ne?

Nějakou dobu jsem to měla dobré. Než se tu zabydlela menopauza jako hejno krys, které si prokousávají cestu mými základy. Když Colm ještě bydlel se svým bývalým nejlepším kamarádem Joem v pronajatém bytě v North Strandu. Byl posedlý svým D. I. Guyem. Omámený láskou.

A Aidan, ten zase pracoval na farmě u Amsterdamu. Věděla jsem, že je šťastný, protože se nám skoro neozýval. Jo, posílal fotky – většinou na nich byly brázdy a motyky a brambory od hlíny – a prokládal je občasnými zprávami na WhatsAppu, z nichž jsme nebyli moc moudří.

Luke pracoval v té své hospodě, vracel se domů v rozumnou hodinu a vždycky přinesl zbylé jídlo, takže jsem se nemusela starat, co budu vařit k večeři. Mohla jsem se zašít do podkrovní pracovny a dělat na další knize. Věnovat se té zábavné části, tedy přípravě materiálu a bádání na internetu. Měla jsem tehdy dům jen pro sebe. Občas mě v prvních měsících po mámině pohřbu navštívil táta, přišoural se po cestičce v námořnicky modré bundě a na jednom ze svých svetrů v mnoha odstínech hnědé s výstřihem do véčka, které mu máma kupovala v Guineys, měl drobky z toastu.

Teď už ani nemůžu přijít uprostřed noci do vlastní kuchyně, aniž tam zakopnu o tátu ve vytahaných boxerkách a jednom z Colmových triček s logem D. I. Guy. Když jsem otevřela dveře, zrovna cinkla mikrovlnná trouba a vydala misku s mňamkou. To je asi jediné, v čem se otec od doby, kdy potkal „tu ženskou“, jak by moje matka Leonoru nazvala, kdyby ještě žila, nezměnil.

Mňamka je jako slunce, do něhož se taky nemáme dívat přímo. Jde totiž o nevábně hrudkovitou hmotu vzniklou z chleba namočeného do mléka s troškou cukru. Táta si někdy chleba s mlékem rozmíchá na hladkou kaši a tu posype hnědým cukrem. Nebo přidá rozinky, pokud to chce „po evropsku“.

Do svého hrnku s nápisem „Keep Calm and Salsa“ si hodil dva sáčky čaje a zalil je vodou z rychlovarné konvice. Zeptala jsem se ho (ostrým tónem), co to tu vyvádí uprostřed noci, proč nespí, ale on jen odpověděl (lehkým tónem, jako by můj ostrý ani nezaregistroval), že život je moc krátký, než aby ho člověk prospal, zvlášť když je vám pětasedmdesát.

JÁ: Je ti sedmdesát devět.

TÁTA: Věk je jen číslo.

Požádal mě, abych to číslo Leonoře neprozrazovala.

Takhle mluví člověk, pro něhož byl kdysi jedním z koníčků „šlofík“. A taky nakupování potravin. Šoural se v supermarketu v závěsu za mámou a prohlížel si všechny ty báječné dobroty, které si nesměl dopřát kvůli svému cholesterolu / artritidě / hladině cukru v krvi / srdci / jiným náhodným zdravotním důvodům.

Například novou značku sušenek. Nebo dokonce jen limitovanou edici sušenek staré značky, jako když Jacob’s vyrukoval s ostružinovými Mikados. Bohužel jen na krátkou dobu, i když nejspíš naštěstí pro mě. Zhltala jsem je rovnou z balíčku vestoje u kuchyň-ské linky dřív, než jsem si svlékla kabát.

Tak, kde jsem to skončila?

Jo aha, u táty. Jak rád dřímal a nakupoval. Jak se štrachal za mámou do autobusu. Trvala na tom, aby seděli dole, prý kvůli jeho kolenům. Přitom by ty schody nahoru nezvládl ani jeden z nich.

Je tu další věc, která se od doby, co potkal „tu ženskou“, vynořila zpátky na světlo boží. Jeho prastará škodovka. Táta sotva vidí přes volant. Nevím, kdy se tak zmenšil. Když jsme byli malí, dokázal si posadit na jedno rameno mě a Barta na druhé. Vzpomínám si, jak jsem takhle sledovala celý průvod o svátku svatého Patrika. A to jsem byla odmalička dost vysoká.

Táta si teď připadá jako James Bond, když řídí v kožených rukavicích zakoupených v nějakém bazaru. Jezdí tam a zpátky po ulici. Tvrdí, že trénuje. Jakmile se vrátí domů, hodí klíčky od auta na háček na zdi a zabručí jen tak pro sebe: „Ještě to umím.“

Klíčky většinou minou háček a třísknou o podlahu.

31. května, 4.00

Příznaky: Nervozita

Existuje důvod, proč nemáte koukat do mobilu v noci. Vzala jsem ho do ruky jen proto, abych do něj psala, protože svůj zápisník Dokážeš přestat jsem si schovala do skříňky s písemnostmi ve své pracovně. Musím si dávat pozor, aby ho nikdo nenašel a nezjistil, že nejsem tak hodná a milá, jak si o mně myslí. Kromě toho s mou prastarou metodou psaní jedním prstem je ve tmě snazší psát na mobilu.

Nevýhodou je, že si nemůžu nevšimnout různých sdělení. Většina z nich je od Samanthy Sorleyové, „hvězdné agentky“.

Nevím, co mě to napadlo, že jsem včera večer odmítla její hovor. Teď jsem si nemohla nevšimnout, že mi hned nato poslala textovku, zprávu na WhatsApp a e-mail. Jo, a nechala hlasovou zprávu. Myslím, že kdybych se podívala z okna ložnice, seděl by na sloupu veřejného osvětlení ještě i poštovní holub a k noze by měl přivázaný srolovaný vzkaz.

Odmítla jsem její volání tak rázně, že jsem si málem zlomila prst. Předpokládala jsem, že volá, aby zjistila, jak to pokračuje s románem, který nepíšu.

Menopauza třeba může podněcovat i bludné myšlenky?

Právě jsem si to vygooglila a ano, může.

Ačkoli byste museli být zatraceně zbloudilí, kdybyste měli dojem, že Samanthu Sorleyovou můžete ignorovat.

SAMANTHA (poté, co jsem jí poslala tři kapitoly svého prvního románu): Umíte psát. To je jisté. Ale historie je tak… Nechtěla byste třeba napsat román o lásce?

JÁ: Ne.

SAMANTHA: Takže myslíte, že byste to mohla zkusit?

JÁ: Ne.

MÁMA: Copak teď nejsi ráda, že ses držela svého?

JÁ: Můžeš za to ty, že jsem tak trvala na psaní historické fikce.

MÁMA: Takhle se mnou nemluv.

JÁ: Projekt Velikonoční povstání ve druhém ročníku, pamatuješ? Dostala jsem se do problémů, protože jsem poslechla tvou radu a psala o Elizabeth O’Farrellové.

MÁMA: Představ si, že nevíš, kdo byla Elizabeth Farrellová. Která riskovala svůj život, když doručila kapitulaci takzvaným úřadům v roce 1916!

JÁ: To je fuk. Chci říct, že jsi vzbudila můj zájem o historii. Vzala jsi mě na hřbitov Glasnevin, abych viděla její hrob, pama-tuješ?

MÁMA: Někdo to musel udělat. Nevím, proč jsi nechtěla, abych zašla do školy a pořádně té takzvané učitelce dějepisu vynadala.

JÁ: Paní Reynoldsová možná byla hrozná učitelka a misogynka, ale ani ona si to nezasloužila.

16.05

Dobrá, sebrala jsem odvahu, už jsem přece velká holka, a otevřela WhatsApp.

SAMANTHA: Skvělá zpráva! Konečně se mi podařilo přesvědčit organizátory festivalu Flights of Fancy, aby vás zařadili do jednoho z panelů, nazvaného „Všechno je to minulost“ (zřejmě žertovná narážka na historickou fikci). Těší se na vás!

Kdybych nebyla v přechodu, možná bych se z toho i radovala. Jako my spisovatelé historických románů jsme na těchto literárních akcích často přehlíženi. Alespoň tak jsem to říkala Samantě celé roky. Tak trochu hlasem Amelie, pokud mám být upřímná.

Bylo by obtížné pozvání odmítnout.

Následuje hlasová zpráva, v níž se Samantha jen tak mimochodem zmiňuje o mém románu, ležérním tónem připomíná blížící se termín jeho dodání a pak mi začne číst z e-mailu, který obdržela od organizátorky festivalu Audrey Clarkeové. Ukáže se, že jedním z dalších účastníků panelu je George Benjamin Hatch (GBH). Není špatný, když se konečně přestane chlubit tím, že byl jedním ze spisovatelů navržených na prestižní Bookerovu cenu (před dvaceti lety), a raději se věnuje psaní. Čili to není tak, že by mě zařadili mezi nějaká nedochůdčata.

MÁMA: Měla bys tam jít. Prostě vypadnout z domu. Udělat něco produktivního.

JÁ: Ale co když se mi zamlží mozek a zapomenu nějaké slovo, přímo uprostřed věty?

MÁMA: Prostě použij jiné.

JÁ: No jo, ale jaké?

MÁMA: Copak já vím? Ty jsi snad v naší rodině spisovatelka, ne?

JÁ: No, to nevím.

1. června, 4.00

Příznaky: Naštvaná (slyšela jsi mě, „Susie“)

Žádné nové zprávy v aplikaci WhatsApp.

Od nikoho.

JÁ: Jsi vzhůru?

CAROL: Co ti není jasné na pacifickém časovém pásmu? Samozřejmě že jsem vzhůru, vždyť tady je teprve čas večeře.

JÁ: Co si dáš?

CAROL: Červenou řepu s edamame a rukolou.

JÁ: Hele, že ty si ta slova vymýšlíš?

CAROL: (smajlík)

JÁ: Luke zase mluví ze spaní.

CAROL: Dělá tu rozkošnou věc, že vyjmenovává speciality restaurace?

JÁ: Bohužel.

CAROL: Slanina se zelím a petrželovou omáčkou?

JÁ: Ano. A srdcovky a mušle po dublinsku.

CAROL: Bramborový guláš Jamese Connollyho?

JÁ: Samozřejmě.

CAROL: A nezapomeň na jeho oblíbenou! Boxty v kurníku (smajlík)

JÁ: Vždyť to je jen bramborák s volským okem nahoře.

CAROL: Přestaň, už se mi sbíhají sliny.

JÁ: No jo, určitě lepší než talíř červené řepy.

CAROL: Aspoň nevypočítává jména jiných žen.

JÁ: Myslím, že na tohle Luke moc není.

CAROL: Tichá voda břehy mele. Zvlášť když mu manželka nedá.

JÁ: Zavři tu svou nevymáchanou pusu.

CAROL: Je možné, že bys byla v přechodu?

JÁ: Ženy můžou být naštvané i bez toho, víš?

Nevím, proč se jí to zdráhám říct.

Že by proto, že oficiálně nejsem v přechodu, protože ještě pořád menstruuju? I když mizerně. Kdyby šlo o školní test, napsala bych červeně do záhlaví stránky: „Musíš se víc snažit!“

Moje menopauza mi připadá jako cvičení v neúspěchu, kdežto Carol, která je typem jedničkáře, v životě exceluje. Navzdory tomu, že je o šest měsíců starší než já.

CAROL: Musím končit.

JÁ: Je to proto, že tak brblám?

CAROL: Mám s někým schůzku…

JÁ: Povídej.

CAROL: Nechci to zakřiknout… později… mám tě ráda.

JÁ: Hm, příště mi popřeješ hezký den.

CAROL: Já vím, taky mě máš ráda.

JÁ: Jdi do prdele.

CAROL: Vyspi se xxx

Říkat nespavci, aby se vyspal, přinejmenším nepomůže.

A teď, kromě toho, že nemůžu usnout, mám hlad a myslím na ty zatracené bramboráky s vejcem.

Fouknu Lukeovi na obličej a on přestane blábolit a překulí se na bok.

Když jsem mu včera řekla o pozvání na festival, byl samé: „Měla bys to udělat.“ Ale že by se mě zeptal na podrobnosti, jako třeba jací další spisovatelé byli pozváni, jestli za to dostanu zaplaceno (myslím, že ti dají poukázku na kávu a fíkový rohlíček) nebo jestli bych chtěla, aby jel se mnou, to ne. (Ne, jistěže ho tam nechci, ale bylo by hezké vědět, že je ochotný mě doprovázet.)

JÁ: Chceš tam jít se mnou?

LUKE: Ty bys mě tam nechtěla.

JÁ: Jak to víš?

LUKE: Protože když jsem ti kdysi poprvé nabídl, že s tebou na jednu z těch akcí půjdu, řekla jsi, že by ses raději bodla vidličkou do oka, než abych na tebe zíral z publika, jak se tam naparuješ jako spisovatelka.

JÁ: Nic by tě nestálo, kdyby ses zeptal znova.

Pak mu zazvonil telefon. Zkontroloval displej a hovor odmítl. Ani jsem nevěděla, že je schopen takového machiavelistického činu.

JÁ: Kdo to byl?

LUKE: Zase Damien.

JÁ: To není tvůj styl, že se vyhýbáš telefonátům. Dokonce i od tvého zlého dvojčete.

Když se Damiena zeptáte, čím se živí, odpoví: „Podnikám.“ A je pravda, že má kancelář ve finanční čtvrti, jak by každý slušný „podnikatel“ měl mít. Ale co tam dělá, netuším. Vím, že hraje golf a má schůzky v restauracích, o nichž se dočtete ve víkendových přílohách časopisů. Ať už dělá cokoli, musí mu to klapat, protože vypadá nadupaně. A taky tak voní. Však víte, vůně pravé kůže a anýzu.

Nikdy nemá za nehty těsto, jeho nehty jsou růžové a lesklé.

Některé ženské to milujou. Mně připadá, že je těžké věřit muži s takhle čistými nehty.

LUKE: Pořád volá a nabízí nevyžádané finanční rady.

JÁ: Je to takový radílek. To oni dělají.

LUKE: Říká mi, že musím zvýšit ceny.

JÁ: Dovedeš si představit ty staroušky, kdyby ses toho odvážil? Řekla bych, že by uspořádali stávku vsedě, ale to je v podstatě to, co dělají denně.

Poslední dobou je tak roztěkaný kvůli té zatracené hospodě, zaučuje totiž nového číšníka. Fernando Tenaten. Z… Nemůžu si vzpomenout… říkal Bolívie?

Rodinné podniky jsou skutečné peklo. Protože samozřejmě nejde jen o peníze, že? Je tu ještě celá ta zatracená zátěž, která s tím souvisí, dávná rodinná historie a tak dále. A to nemluvím o děravé střeše, dřevomorce a rychle mizející (rozuměj: umírající) klientele, která si myslí, že Lukeův podnik je nejlepší kvůli tradičnímu irské-mu chlebu, co peče. Žádný kváskový pro tuhle partu.

Teď se do této oblasti stěhují různí týpkové propagující veganství, saláty, jogínskou stravu a nezpracované potraviny. Co si počnou s talířem smažené slaniny a vajec na plátku bílého chleba osmaženého na nefalšovaném plnotučném másle?

2. června, 4.00

Příznaky: Rozzlobená

Můžu oznámit, že hrot mého pera právě protrhl tuto stránku.

A neobtěžujte se na mě dívat těma světlýma, ježíšovsky milujícíma očima, doktorko Lennonová Říkejtemisusie.

Už dost.

Chci zabít LuLaBelle.

A myslím tím úplně ZABÍT. Jakože bude bezvládná, bez života, nedýchající, páchnoucí rozkladem.

Doktorku Lennonovou Říkejtemisusie napadlo, jestli bych nemohla zkusit nějakou terapii na zvládání hněvu. Řekla to rádoby nenuceným tónem, aniž se na mě podívala. Odpověděla jsem, že nejsem rozzlobená, že jsem žena v přechodu a také žena, která se nechala přesvědčit svým znovuzrozeným otcem, aby dovolila rozmazlenému čoklovi jeho přítelkyně bydlet u mě na zahradě po dobu, co Leonora bude v nemocnici, kde podstupuje náhradu kyčlí, aby se jí s mým otcem lépe tančila salsa, až spolu za měsíc odletí na naplánovanou cestu do Havany.

Takovou šílenost nevymyslíte.

Chci říct, že v tomhle domě je sotva dost místa pro všechny ty zatracené lidi, natož pro rozjíveného čokla se srstí připomínající špatnou trvalou z osmdesátých let a se zálibou ve vytí na měsíc a štěkání na kurýra DPD, který přijíždí skoro denně, protože Colm vyplňuje prázdnotu ve svém světě konzumem. I když já díky tomu aspoň vím, že můj syn je stále naživu, takže předpokládám, že bych za to měla kapitalismu děkovat.

Lidé říkají, že byste se měli cítit líp, když si věci zapisujete. Necítím se líp. A jestli teď opravdu zabiju toho Leonořina labrapudla nebo dudla či co to sakra je, existují fyzické důkazy, které podpoří žalobu v podobě těchto debilních záznamů příznaků menopauzy.

Kdyby s tím psem bylo něco v nepořádku, měla bych pro její neustálý štěkot víc pochopení. Jenže ona si sakra žije doslova v psí vile. Dostává tři řádná jídla denně a k tomu ještě horu pamlsků, které jí Aidan s tátou propašují, i když Leonora velice dbá, aby LuLaBelle mezi jídly nežrala. Její dědeček z matčiny strany byl zřejmě diabetik.

LuLaBellino štěkání bodá jako zlomené žebro. Dokonce i Luke nedávno přiznal, že pes je „trochu moc nervní“. A to jako kluk daroval padesát procent svého výdělku za roznášku novin Psímu fondu.

Táta – který mimochodem mně a Bartovi, když jsme byli malí, tvrdil, že nemůžeme mít psa, protože on má na psy alergii – se nechá od LuLaBelle olizovat po celém obličeji, když ji jde na zahradu zkontrolovat. Říká, že LuLaBelle teskní po Leonoře. Že možná kdybych ji pustila dovnitř… Probodla jsem ho pohledem, když to posledně navrhl, a on se odplížil. Věděl, že vkročil na tenký led.

Maximálně dva týdny. Tak dlouho u nás měl táta zůstat, než se jeho dům vymaluje. Ale pak ho malíř Frank psáno s C – i když ten si může rovnou nasrat, jestli si myslí, že to budu psát s C, vždyť ani není Francouz, je z Cabinteely – upozornil na vzlínající vlhkost, která si dle jeho názoru žádá odizolování a ošetření stěn a podlahy. No a podívejte se na tu kuchyňskou linku, jak je nabobtnalá vlhkem. To všechno musí jít pryč, sežeňte si kontejner. Teď je kontejner nacpaný k prasknutí a v domě bude úplně nová kuchyň, přivezená z Düsseldorfu. A táta se rozhodl, že než nové vybavení kuchyně dorazí, mohl by ještě provést kompletní rekonstrukci ložnice, jež bude mít vlastní koupelnu s jednou z těch masivních kulatých sprchových hlavic, jako bývají v luxusních hotelech.

Tak takhle se chová muž, který měl po celých TŘIAPADESÁT let manželství v ložnici stejnou tapetu se vzorem stolisté růže.

LuLaBelle pořád štěká a Luke pořád spí, teď otočený zády ke mně, protože jsem ho dloubla palcem nohy do měkkých záhybů břicha. Až mu pak během dne zavolám do hospody, bude tvrdit, že štěkání neslyšel. Když mu budu chtít jako důkaz předložit nahrávku na svém telefonu, odbude mě, že má moc práce a nemá čas se tím teď zdržovat. No dobře, štěkot se nahrál dost slabě, ale když jste na tichém místě a soustředíte se, uslyšíte to. Luke řekne, že není na tichém místě. Je v hospodě.

JÁ: Já taky nejsem na tichém místě, víš? Tenhle dům je plný lidí.

LUKE: Jste tam tři.

JÁ: A pes.

LUKE: Ten je vzadu na zahradě.

JÁ: Štěká.

LUKE: Promiň, Agatho, ale budu muset…

JÁ: Jít. Končit. Já vím.

LUKE: Promluvíme si potom?

JÁ: Kdy potom?

LUKE: Musím dneska počkat na zboží, nevím, v kolik hodin budu…

JÁ (příkře): Fajn.

LUKE: No tak, Agatho. Přece víš, že se snažím soustředit na zákazníky, dokud je ještě mám.

JÁ (méně příkře): Fajn.

Pak vzdychl, jako by byl smutný nebo vyčerpaný nebo trochu obojího, a řekl, že musí jít škrábat mrkev, protože je pondělí, což je v hospodě U Šilinku den, kdy se podává tradiční irské dušené maso se zeleninou.

A pak se diví, proč se jeho podniku tak nedaří.

3. června, 4.00

Příznaky: Nespavost

Dnes v noci je nespavost servírována s přílohou v podobě návalu horka, takže jsem úplně splavená a musím si převléct tričko a kalhotky. Horko rychle stoupá mým tělem a já si vzpomínám na ten film ze sedmdesátých let, Skleněné peklo. Prostěradlo je nasáklé po-tem v hrubých obrysech mého těla jako místo činu v nějakém domácím noiru. Luke spí na zádech, chrápe jako o život a část mého já ho chce umlátit k smrti knihou, kterou čtu.

MÁMA: Aha, Nekonečná noc. To byl román, který měla Agatha Christie ze všech svých nejradši. Věděla jsi to?

Proč se ta otravná spisovatelka nemohla jmenovat nějak jinak? Phoebe Christie? Nebo dokonce Julia Christie? Se jménem Julia bych se dokázala smířit.

Teď, když jsem vzhůru, jsem si všimla, že LuLaBelle NEŠTĚKÁ, což samozřejmě znamená, že musím vstát a podívat se z okna, abych se ujistila, že není… Nevím… k smrti vyděšená vlastním stínem nebo tak něco.

Musela jsem se omluvit své sousedce za to, že pes včera v noci štěkal. Melissa byla v předzahrádce a stříhala růžový keř, měla na sobě zástěru přes tmavě modré volné kalhoty a světlešedý twinset.

Jako je mladší než já!

Kývla hlavou mým směrem a usmála se. Její dlouhý hnědý ohon se pohupoval v čerstvém větru ze strany na stranu jako ocas LuLaBelle.

MELISSA (nasazuje bezpečnostní pojistku na zahradnické nůžky): Nic se nestalo, Agatho, už na to nemysli a…

JÁ: Já za to nemůžu. Táta si ohledně toho pitomého psa získal Lukea na svou stranu. Já se o tom dozvěděla jako poslední, a to už se všichni proti mně spolčili a…

MELISSA: Jmenuje se LuLaBelle, že? Je moc roztomilá… ale… Zajímalo by mě… a promiň, jestli se do něčeho pletu… ale… Zajímalo by mě, jestli se jí líbí v té boudě? Já jen… Nejsem samozřejmě žádný odborník, ale… Já jen… Nebyla jsem si jistá…?

Proč by se LuLaBelle sakra nemělo v její boudě líbit? Vždyť má tři „pokoje“, do prdele. I když jeden z nich je spíš „přístavek“ ze skla, který Leonora bez sebemenší stopy ironie nazývá „zimní zahradou“. Nejspíš považuje za tragédii, když výhled na Atlantik z vaší dovolenkové rezidence v západním Corku narušuje strom.

Nabídla jsem Melisse, že se o psa může starat sama, když o něj má takovou péči. Zkřivila obličej a já jsem se vyděsila, že by se moh-la rozplakat. Plačící ženy jsou takové klišé. A taky nudné. Zavrtěla hlavou, zhluboka dýchala, jako kdyby meditovala – je přesně ten typ –, a kousla se do rtu. Nejspíš si myslí, že takhle vypadá jako dáma v nesnázích, ale ve skutečnosti tím jen zvýrazňuje své přední zuby, které má opravdu dlouhé, což jí propůjčuje jakýsi tragický vzhled králíka Bugse. Pak začala dlouze mluvit o „chudákovi Dermotovi“: že je alergický na psí srst a že by mu po těle naskákaly podlitiny, vředy nebo puchýře či něco stejně nevzhledného, kdyby se na nějakého psa byť jen podíval.

Příhodné.

Melissa – vždycky ji zajímá, že jsem „spisovatelka“ – chce vědět, jestli už dokončuju román o čarodějnicích ze šestnáctého století.

MELISSA: Ellen a Clara, že?

JÁ: Hmmm.

JÁ: To není ten typ knihy o čarodějnicích.

JÁ: Hmmm.

5.30