NOTHING MORE TO TELL

Text copyright © 2022 by Karen M. McManus, LLC

Jacket photo © 2022 by Design Pics/Getty Images; additional figures © 2022 by

iStock/Getty Images

Jacket design by Alison Impey

All Rights Reserved.

Translation © Olga Fišnerová, 2024

ISBN 978-80-242-9804-7

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Pro Ro a Allison

1.

Brynn

„Máš nějaký oblíbený zločin?“

Holka, která sedí vedle mě na prostorné recepci, mi tu otázku položí tak vesele a s tak širokým úsměvem, až mám pocit, že jsem se musela přeslechnout. „Oblíbený cože?“ zeptám se.

„Zločin,“ zopakuje a stále se usmívá.

Aha. Tak jsem se nepřeslechla. „Myslíš obecně, nebo...,“ začnu opatrně.

„Z té show,“ řekne a její hlas získá lehce netrpělivý podtón. Což jí nemůžu zazlívat. Měla jsem vědět, co tím myslela, vzhledem k tomu, že spolu sedíme v dočasných kancelářích pořadu Motiv.

Pokusím se trochu sebrat. „Aha, jasně. No, to se těžko vybírá. Všechny jsou tak…“ Jaké je tady to správné slovo? „Jedinečné.“

„Já jsem totálně posedlá případem Storyových,“ řekne a pak bum – spustí přednášku. Je působivé, kolik zajímavých podrobností si pamatuje z pořadu, který vysílali víc než před rokem. Očividně je na Motiv učiněný expert. Na druhou stranu já jsem do odvětví žurnalistiky zabývajícího se skutečnými zločiny začala pronikat teprve nedávno. Popravdě řečeno jsem nečekala, že mě pozvou na pohovor na tuhle stáž. Moje žádost byla… přinejmenším nekonvenční.

Ale však víte, jak se to říká: zoufalé časy vyžadují zoufalá řešení.

Ani ne před dvěma měsíci, v říjnu při mém posledním ročníku na střední, měl můj život tu správnou šťávu a všechno šlapalo, jak má. Bydlela jsem v Chicagu, dělala jsem hlavní redaktorku školního časopisu a předčasně jsem si podala přihlášku na svou vysněnou Severozápadní univerzitu. Dvě z mých nejlepších kamarádek také plánovaly zůstat ve městě, takže už jsme si malovaly, jak spolu budeme bydlet. A pak se na mě začala valit jedna pohroma za druhou. Ze školního časopisu mě vyrazili, na Severozápadní mě hodili na čekačku a rodiče mě informovali, že tátu přeložili zpátky do hlavního sídla firmy.

Což znamenalo, že jsem se musela vrátit do svého rodného města Sturgis v Massachusetts a přestěhovat se do domu, který rodiče od našeho odchodu pronajímali mému strýci Nickovi. „Bude to pro nás nový začátek,“ řekla máma a příhodně zapomněla na to, jak zoufale jsem odtamtud chtěla před čtyřmi lety vypadnout.

Od té doby se snažím najít nějakou stáž, která by Severozápadní přiměla přehodnotit mou žádost. Mých prvních šest odmítnutí byly krátké, neosobní hromadné dopisy. Nikdo neměl koule mi napsat, co si myslí doopravdy: Vážená slečno Gallagherová, vzhledem k tomu, že váš nejčtenější článek na pozici redaktorky školního časopisu představuje kolekci fotek penisů, obáváme se, že pro tuto pozici nejste vhodná kandidátka.

Aby bylo jasno, já ty fotky ptáků nepořídila ani nepublikovala. Jenom jsem měla ten pech, že jsem nechala odemčenou kancelář a zapomněla se odhlásit z hlavního notebooku. Na tom ale nijak nezáleží, protože pod tím vším bylo moje jméno, se kterým si to všechno tisíckrát vyfotili a nahráli na BuzzFeed s titulkem PEPRNÝ ŠKOLNÍ SKANDÁL: ŽERT, NEBO PORNOGRAFIE?

Samozřejmě obojí. Poté, co jsem obdržela své sedmé zdvořilé odmítnutí, mě napadlo: pokud vám Google po vyhledání vašeho jména vyhodí jako první výsledek něco takového, nemá smysl snažit se to skrývat. Takže když jsem napsala do Motivu, šla jsem na to od lesa.

Ta holka vedle mě pořád mluví. Právě dokončuje svou působivou hloubkovou analýzu rodinné ságy Storyových. „Kde studuješ?“ zeptá se. Má na sobě tričko s potiskem, hezkou motorkářskou bundu a černé džíny. Uklidňuje mě, že jsme oblečené jakž takž podobně. „Já jsem v druháku na Emersonově, hlavní program mediální tvorba, vedlejší žurnalistika, ale uvažuju, že bych to prohodila.“

„Já jsem pořád na střední,“ řeknu.

„Fakt?“ vykulí oči. „No teda, nevěděla jsem, že na tuhle stáž berou i středoškoláky.“

„Taky mě to překvapilo.“

Motiv se původně na seznamu, který jsem sestavila s pomocí svého bývalého výchovného poradce, nenacházel; narazila jsem na něj až se svou čtrnáctiletou sestrou, Ellie, při projíždění webu Boston.com. Dokud jsme si Motiv nevyhledaly na Googlu, ani jsem si neuvědomila, že se jeho pořadatelka, Carly Diazová, minulý rok v létě dočasně přesunula z New Yorku do Bostonu, aby byla nablízku svému nemocnému rodiči. Motiv není nijak známý název, ale jedná se o vzrušující nóbl pořad o skutečných zločinech. V současnosti ho vysílají jen na malých kabelových kanálech, ale proslýchá se, že ho brzy získá jedna z těch velkých streamovacích služeb.

Článek na Boston.com hlásal: CARLY DIAZOVÁ PORUŠUJE VLASTNÍ PRAVIDLA a doprovázela ho fotka Carly v zářivě růžovém trenčkotu, jak stojí s rukama v bok uprostřed Newbury Street. Nevypadala jako typ člověka, který vás bude soudit za společenský skandál; spíš na mě působila jako osoba, která od vás bude očekávat, že to na rovinu přiznáte.

„Takže píšeš pro školní časopis?“ zeptá se ta holka.

Touché, ty z Emersonu. „Ne, momentálně ne.“

„Fakt?“ Obočí se jí stáhne. „A jak teda –“

„Brynn Gallagherová?“ zavolá recepční. „Volá si vás Carly.“

„Carly?“ Studentka z Emersonovy opět vykulí oči, zatímco se snažím nemotorně postavit. „Páni, nevěděla jsem, že ty pohovory povede ona osobně.“

„Tak ať to mám za sebou,“ řeknu. Holka z Emersonovy a její nekonečné otázky najednou působí jako bezpečný přístav, a tak se na ni usměju, jako bychom byly staré kamarádky, a přehodím si přes rameno kabelu. „Drž mi palce.“

Ukáže mi zdvižený palec. „Zlom vaz.“

Následuju recepční krátkou, úzkou chodbou do velké zasedací místnosti s okny od podlahy po strop a výhledem na čtvrť Back Bay. Nemůžu se však na tu nádheru soustředit, protože z křesla na konci stolu vstane Carly Diazová se zářivým úsměvem na rtech a natáhne ke mně ruku. „Vítejte, Brynn,“ řekne.

Jsem tak nervózní, že málem odpovím nemáte zač, ale včas se zarazím. „Děkuju,“ řeknu místo toho a potřesu jí rukou. „Ráda vás poznávám.“ Na mysli mi vytane slovo výrazná, přestože by Carly bez deseticentimetrových podpatků byla maličká. Vyzařuje z ní však energie, jako by měla uvnitř rozsvícenou žárovku. Její tmavé vlasy jsou neskutečně husté a lesklé, make-up bez chybičky a na sobě má tak jednoduché, ale elegantní šaty, že mám najednou chuť vyhodit celý svůj šatník do koše.

„Posaďte se, prosím,“ vybídne mě Carly a usadí se zpátky do svého křesla. Recepční vyklouzne z místnosti. „Klidně se napijte, jestli máte žízeň.“

Před každou z nás stojí sklenice a mezi nimi karafa s vodou a ledem, plná po okraj. Uvažuju, jestli uhasit svou mírnou žízeň navzdory silnému riziku, že poliju sebe, nebo hůř, notebook, který leží vedle Carly. „Ne, díky.“

Carly složí ruce na stole před sebou a mou pozornost upoutají její prsteny. Má je téměř na každém prstě, jsou zlaté a extravagantní. Nehty má dokonale vytvarované, ale krátké a lesknou se temně rudým lakem. „Dobře,“ řekne a pousměje se. „Snad víte, proč tu dnes jste.“

„Kvůli pohovoru?“ navrhnu s nadějí v hlase.

„Jistě.“ Její úsměv se rozšíří. „Na tuhle stáž se hlásilo přes pět set zájemců. Většinou vysokoškoláci a postgraduálové, ale jen málokdo je ochotný se kvůli téhle příležitosti přestěhovat.“ Zatrne mi, když dodá: „Ve světě tak silné konkurence člověk jenom těžko vynikne, ale musím uznat, že s žádostí podobnou té vaší jsem se ještě nesetkala. Nejdřív ji viděla jedna z mých producentek, Lindzi, a okamžitě mi ji přeposlala.“

Carly stiskne tlačítko na svém notebooku, natočí ho ke mně – a je to tam. Můj e-mail, celých osm slov. Není to moje nejlepší vizitka, napsala jsem a pod tato slova přiložila odkaz na ten článek s fotkami penisů. Díky za pozornost.

Tváře mi zahoří hanbou.

„S tím e-mailem se vám podařilo dosáhnout něčeho zajímavého,“ řekla Carly. „Zaprvé jste mě rozesmála. A to nahlas, když jsem ten odkaz otevřela. Potom jsem si vyhledala články, které jste opravdu napsala, protože jste se neobtěžovala žádný z nich přiložit. Věnovala jsem tomu patnáct minut drahocenného času ze svého velice nabitého rozvrhu.“ Opře se, spojí prsty do stříšky pod bradou a probodne mě svým temným pohledem. „To se mi ještě nikdy nestalo.“

Mohla bych se usmát, ale nejsem si tak docela jistá, jestli to měl být kompliment. „Doufala jsem, že mou upřímnost oceníte,“ vysvětlím. „A stejně tak mou… ehm, stručnost.“

„Riskantní tah,“ řekne Carly. „Ale odvážný, což oceňuju. Mimochodem, to, že vás za to vyhodili, je podle mě pěkná kravina. Nevíte, kdo ty fotky zveřejnil?“

„Vím přesně, kdo to byl.“ Založím si paže pevně na prsou. Pracovala jsem na novém příběhu o údajném falšování známek, do nějž bylo zapletených pár hráčů z našeho basketbalového týmu, který vyhrál státní šampionát. Jejich kapitán, tupec jménem Jason Pruitt, mě jednoho dne po angličtině přimáčkl k mojí skříňce a dýchl na mě první a poslední slova: Vyser se na to. Neposlechla jsem ho a o týden později byly ty fotky na světě, skoro ve stejnou dobu, kdy končil basketbalový trénink. „Ale ten kluk to popřel a já to neměla jak dokázat.“

„To mě mrzí,“ řekla Carly. „Zasloužila jste si větší podporu. A vaše práce je famózní.“ Trochu se uvolním a málem se usměju, protože se to zatím vyvíjí daleko lépe, než jsem očekávala. Potom ale dodá: „Neměla jsem v plánu vzít středoškolačku.“

„V té poptávce se ale nepíše, že hledáte vysokoškoláka,“ podotknu.

„To nám uniklo,“ řekne Carly.

Zklamaně vydechnu, ale jen trochu. Přece by si mě sem nezavolala, kdyby alespoň neuvažovala o tom, že z tohoto požadavku sleví. „Budu pracovat dvakrát tolik co kterýkoliv vysokoškolák,“ slíbím jí. „Můžu být v kanceláři kdykoliv, kdy nejsem ve škole, klidně i v noci a o víkendech.“ Protože tady nemám žádný společenský život, málem dodám, ale Carly tolik kontextu nepotřebuje. „Vím, že nejsem nejzkušenější člověk, se kterým se bavíte, ale na svém snu stát se novinářkou tvrdě pracuju už od základky. O ničem jiném jsem nikdy nesnila.“

„A pročpak?“ zeptá se.

Protože to je jediná věc, ve které jsem dobrá.

Moje rodina náleží k jedněm z těch, které jsou plné přirozeně talentovaných lidí. Můj táta je vynikající vědec, máma oceňovaná ilustrátorka dětských knih a Ellie je bezmála geniální flétnistka. Každý z nich věděl už v podstatě od narození, co chce dělat. Já po většinu dětství pendlovala od jedné činnosti ke druhé ve snaze najít ten svůj talent, který mě bude definovat, a tiše jsem se strachovala, že ze mě bude další strýc Nick. „On prostě neví, co od života chce,“ povzdychl si táta, kdykoliv jeho o mnoho let mladší bratr znovu změnil obor studia. „Nikdy to nevěděl.“

Jako by nevědět, co člověk chce, byla ta nejhorší možná vlastnost, jakou může nějaký Gallagher mít. Ačkoliv mám strýce Nicka ráda, nechtěla jsem, aby se ze mě stal druhý rodinný flákač. Proto se mi ulevilo, když mě učitel angličtiny v osmé třídě vychválil za moje psaní. „Měla bys psát do školního časopisu,“ navrhl mi. Když jsem to udělala, poprvé jsem cítila, že mám něco, v čem jsem přirozeně dobrá. Od té doby se psaní stalo součástí mé identity – „Brynn bude jednoho dne moderovat zprávy na CNN,“ říkávali mí rodiče s oblibou –, a proto bylo děsivé, když jsem o to na podzim přišla. Když se něco, pro co jsem tak tvrdě dřela a na co jsem byla tak hrdá, proměnilo v pouhý vtip.

Nevím ale, jak to všechno přátelsky vysvětlit při pohovoru. „Protože můžu s každým příběhem něco změnit a propůjčit hlas lidem, které nikdo neposlouchá,“ řeknu místo toho.

„Hezky řečeno,“ odvětí Carly zdvořile, ale vůbec poprvé za celý rozhovor vypadá znuděně. Začervenám se. Poskytla jsem jí dle mého názoru bezpečnou odpověď, ale u někoho, jako je Carly, to byla nejspíš chyba. Nezavolala si mě sem proto, že byla moje zpráva bezpečná. „Uvědomujete si, že nejsme New York Times, že ano? Skutečné zločiny jsou velice specifický obor zpravodajství, a pokud pro něj nemáte zápal –“

„Myslím, že mám.“ Přerušovat ji je riskantní, já vím, ale nemůžu dovolit, aby nade mnou zlomila hůl. Čím víc jsem si o Motivu zjišťovala, tím víc jsem si uvědomovala, že tohle je přesně ta příležitost, jakou potřebuju, a nejen další okénko, které si můžu odškrtnout na přihlášce na vysokou. „A právě o tom jsem s vámi chtěla mluvit. Mám zkušenosti se vším, co v té pracovní nabídce zmiňujete: sociální sítě, copyediting, ověřování faktů a další. Mám tady svůj životopis i s referencemi, které vám můžu ukázat. Ale také, pokud budete mít zájem, mám nápad na příběh.“

„Opravdu?“ podiví se Carly.

„Jo.“ Začnu se přehrabovat v brašně, až najdu složku, kterou jsem si pro tento pohovor pečlivě připravila. „Nevyřešená vražda z mého rodného města.“

Carly pozvedne obočí. „To mi tady teď děláte nabídky? Uprostřed pohovoru?“

Ztuhnu s napůl otevřenou složkou v ruce. Z jejího tónu nedokážu odhadnout, jestli je ohromená, pobavená, nebo otrávená. „Ano,“ přiznám. „Nevadí vám to?“

„Rozhodně ne,“ řekne a koutky úst jí zacukají. „Pokračujte.“

Takže pobavená. Mohlo být hůř.

Výstřižek, který hledám, je přímo nahoře. Jedná se o fotku ze Sturgis Times s titulkem Brynn Gallagherová a Noah Talbot vyhráli státní literární soutěž pro žáky osmé třídy. Moje třináctiletá maličkost tam stojí mezi dalšími dvěma lidmi, široce se usmívá a drží v ruce něco na způsob olympijské medaile, kterou má kolem krku.

„Jé, no nejste vy zlatíčko?“ rozplývá se Carly. „Blahopřeju.“

„Díky, ale kvůli té ceně jsem si to nenechala. Nechala jsem si to kvůli němu.“ Poklepu prstem na muže na obrázku. Je mladý, pohledný a usmívá se. Dokonce i v dvourozměrném provedení z něj srší energie. „Tenhle člověk mě učil angličtinu, jmenoval se William Larkin. Tehdy vyučoval na škole svatého Ambrože prvním rokem. Byl to on, kdo mě pobídl, abych psala do školního časopisu.“

Hrdlo se mi stáhne, když se mi v hlavě ozve hlas pana Larkina, stejně jasný, jako když se mnou mluvil před čtyřmi lety. Máš dar, řekl. Podle mě si neuvědomoval, jak moc pro mě jeho slova znamenala. Nikdy jsem mu to neřekla, což je něco, čeho budu nadosmrti litovat. „Neustále studenty podporoval, aby se snažili naplnit svůj potenciál,“ řeknu. „Nebo ho objevili, pokud si mysleli, že žádný nemají.“

Vzhlédnu, abych se ujistila, že mi Carly věnuje plnou pozornost. „Dva měsíce po pořízení téhle fotky pan Larkin zemřel. Někdo ho umlátil kamenem v lesíku za naší školou. Jeho tělo našli tři mí spolužáci.“ Tentokrát poklepu na chlapce na obrázku, který má na krku stejnou medaili jako já. „On byl jedním z nich.“

2.

Brynn

Odmlčím se, aby měla čas moje slova vstřebat, a prohlížím si přitom obrázek pana Larkina. Má na krku svou typickou citronově žlutou kravatu, jejíž záře je na černobílé fotografii značně utlumená. Jednou jsem se ho zeptala, co se mu na ní tak líbí, a on mi odpověděl, že mu připomíná jeho oblíbené motto: Když ti dá život citrony, udělej citronový koláč. „Tak se to ale neříká,“ namítla jsem a pocítila bodnutí pýchy, že vím něco, co on ne. „Říká se ‚udělej limonádu‘.“

„Ano, ale já limonádu nerad,“ řekl a pokrčil rameny. „Mám rád koláče.“

Carly si přehodí nohu přes nohu a klepne přitom špičkou boty o stůl. Nato se natáhne pro svůj notebook. „Říkala jste, že to nikdo nevyřešil?“ zeptá se.

Srdce se mi rozbuší o něco rychleji, když vidím její zájem. „Zčásti.“

Pozvedne obočí. „Na tuhle otázku se obvykle odpovídá jednoduše ano, nebo ne.“

„No, oficiální teorie zní, že ho zabil nějaký tulák,“ vysvětlím. „Pár týdnů před tím, než pan Larkin zemřel, se kolem začal potloukat jeden chlápek, co po všech sprostě pořvával. Nikdo ho neznal ani nevěděl, o co mu jde. Jednoho dne přišel ke škole a začal křičet na děti o přestávce, a tak na něj pan Larkin zavolal policii, aby ho zatkli. Pár dní strávil ve vazbě a pan Larkin zemřel téměř těsně poté, co toho chlapa propustili.“ Uhladím zmačkaný růžek výstřižku. „Hned potom zmizel, takže lidi si myslí, že pana Larkina zabil, aby se pomstil.“

„To se nám to příhodně vyřešilo,“ řekne Carly. „Vy tomu nevěříte?“

„Věřila jsem,“ přiznám se. V osmé třídě mi to dávalo smysl, a přesně to jsem potřebovala. Představa násilného cizince, který jen procházel naším městem, byla jakýmsi zvláštním způsobem téměř uklidňující, protože to znamenalo, že nebezpečí už pominulo. A že tím nebezpečím nejsme my – moje město, mí sousedé, lidé, které jsem znala po většinu života. Za ty roky jsem o smrti pana Larkina hodně přemýšlela, ale z nějakého důvodu jsem se na celou věc nikdy nepodívala optikou novinářky, dokud jsem na zátah nezkoukla jednu sérii Motivu, abych se připravila na pohovor. Když jsem sledovala, jak Carly metodicky rozbíjí chatrné alibi a nedomyšlené teorie, dokázala jsem myslet jenom na jediné: Tohle pro pana Larkina nikdo neudělal.

A pak mi konečně došlo, že to můžu udělat já.

„Ale potom, co jsem se ze Sturgisu odstěhovala, jsem o tom hodně přemýšlela,“ pokračuju. „A mám pocit, že to je… no, jak jste řekla. Příhodné.“

„To ano.“ Carly se na pár vteřin odmlčí a jen tiše datluje do notebooku. „Média o tom moc nepsala, jak vidím. Jenom pár krátkých zmínek v Boston Globe. Nejnovější článek je z května, pár týdnů po jeho smrti.“ Přimhouří oči a začne číst: „Semknutou školou otřásla smrt učitele. Ani to neoznačili za vraždu.“

Já a mí kamarádi jsme tehdy nad označením semknutá kouleli očima. Dokonce i motto školy svatého Ambrože je společně silnější. V naší škole děti vyrůstaly od školky až do konce střední, aby mohly být společně silnější až do odchodu na vysokou.

Svatý Ambrož je však zvláštní soukromá škola; na školném vybírá desítky tisíc dolarů, ačkoliv se nachází v takovém zapadákově, jako je Sturgis. Každé z chytrých místních dětí se tam hlásí v naději, že dosáhne na stipendium, aby se vyhnulo veřejnému školství, které město Sturgis nabízí. Pro ty, kdo si mohou ze soukromých škol vybírat, však není dostatečně prestižní, takže platící děti bývají obvykle nevýraznými studenty. Což privilegia spojená se skvělým prospěchem umístilo na druhou stranu propasti, kterou se za dobu mého studia podařilo překlenout jen několika málo studentům.

Než tátu povýšili a všichni jsme se přestěhovali do Chicaga, s Ellie jsme jako žákyně druhého stupně na stipendium dosáhly. Nyní si školné můžeme dovolit a rodiče nechtějí ani slyšet, že bychom měly chodit na Sturgiskou střední, takže se místo toho za pár týdnů opět vrátíme na Svatého Ambrože. Společně silnější.

„Jo, nikdy se o tom pořádně nepsalo. Nevím jistě proč,“ řeknu.

Carly stále kouká na monitor. „Ani já ne. Tohle je ve světě skutečných zločinů učiněné lákadlo. Nóbl škola, hezký mladý učitel zavražděn a jeho tělo naleznou tři bohaté děti?“ Poklepe na roh fotky ze Sturgis Times. „A to včetně tvého kámoše. Jak že se jmenoval? Noah Talbot?“

„Tripp,“ opravím ji. „Říká si Tripp. A není to boháč.“ Ani můj kámoš.

Carly zamrká. „Chcete mi říct, že kluk, co se jmenuje Tripp Talbot, není pracháč?“

„Říká si tak jenom proto, že je už třetí Noah v rodině,“ vysvětlím. „Jeho táta je Junior a on je Tripp. Je to od slova ‚triple‘, třetí, chápete? I on dostal stipendium, stejně jakojá.“

„A co ty ostatní děti?“ Carly obrátí pozornost zpět k displeji a začne rolovat. „Žádná jména tu nevidím, i když mě to nepřekvapuje vzhledem k tomu, kolik jim tehdy bylo.“

„Shane Delgado a Charlotte Holbrooková,“ řeknu.

„Taky měli dobrý prospěch?“

„To ani omylem. Shane byl nejspíš nejbohatší kluk na škole.“ Když jsme ve čtvrté třídě sestavovali rodokmeny, Shane nám řekl, že ho rodiče adoptovali, když byl ještě batole. Kdysi jsem si představovala, jaké to pro něj asi muselo být – uniknout ze života plného nejistoty k životu v luxusu. Tehdy byl však Shane malý, takže si to nejspíš ani nepamatoval. „A Charlotte…“

Nejsem si jistá, jak ji nejlépe popsat. Bohatá byla, to ano, a na třináctiletou holku taky až neuvěřitelně krásná, ale já ji mám spojenou především s tím, že byla až po uši zamilovaná do Shanea, který si toho zdánlivě nikdy nevšímal. Takový detail však podle mě není vhodné zmiňovat, takže řeknu jen: „Byla taky bohatá.“

„Takže jaký mají příběh?“ zeptá se Carly. „Co ti tři dělali ten den v lese za školou?“

„Sbírali listy do školního projektu,“ odvětím. „Tripp byl ve dvojici se Shanem a Charlotte… ta prostě chodila všude, kam chodil Shane.“

„Kdo byl ve dvojici s ní?“ zeptá se Carly.

„Já.“

„Vy?“ podiví se a vykulí oči. „Ale vy jste s nimi nebyla, ne?“ Když zavrtím hlavou, zeptá se: „Proč ne?“

„Neměla jsem čas.“ Zabloudím pohledem k fotce a prohlédnu si třináctiletého Trippa – samá ruka a noha, rovnátka, příliš krátké blond vlasy. Když jsem se dozvěděla, že se budeme stěhovat zpátky do Sturgisu, zvědavost zvítězila. Vyhledala jsem si ho na sociálních sítích a ohromilo mě, jak neskutečně se od doby, co jsem ho viděla naposledy, změnil – a k lepšímu. Teď je vysoký, má široká ramena a vlasy, které míval vždycky na krátko střižené a kratší po stranách, má nyní delší a přitažlivě rozcuchané. Jeho obličeji stále vévodí jasně modré oči, které na něm byly vždycky nejkrásnější. Rovnátka už nenosí, nahradil je široký a sebejistý úsměv – ne, spíš domýšlivý. Z Trippa Talbota se stručně řečeno stal neskutečně a nezaslouženě sexy chlap, a co hůř, moc dobře o tom ví. To všechno přišlo na můj seznam důvodů, proč ho nesnáším.

„Neměla jste čas udělat domácí úkol?“ zeptá se Carly.

„Dokončovala jsem článek pro školní časopis,“ vysvětlím.

Je to pravda. Tehdy jsem vždycky dokončovala nějaký článek. Listy Svatého Ambrože, náš časopis pro žáky druhého stupně, se stal mým životem, a tak jsem nad ním trávila skoro každé odpoledne. Mohla jsem si na to sbírání listů udělat čas, ale neudělala, protože jsem věděla, že tam bude Tripp.

Bývali jsme kamarádi. Mezi šestou až osmou třídou jsme spolu u jednoho nebo druhého doma trávili tolik času, až jeho táta vtipkoval, že mě adoptuje, a mí rodiče zase vždycky kupovali Trippovi oblíbené svačinky. Chodili jsme na stejné předměty a v dobrém mezi sebou soupeřili o lepší známky. A pak, den předtím, než pan Larkin zemřel, se na mě Tripp otočil a před celou tělocvičnou na mě křikl, ať za ním přestanu dolejzat a ptát se ho, jestli se mnou nechce chodit. Když jsem se zasmála, protože jsem to považovala za vtip, nazval mě stalkerkou.

Ještě dnes se mě zmocňuje zhnusení, když si vzpomenu na to ponížení a jak se mí spolužáci pochechtávali, zatímco trenér Ramirez se pokoušel celou situaci uklidnit. A nejhorší na tom bylo, že jsem vůbec neměla tušení, proč to Tripp řekl. Ještě předešlý den jsem byla u něj doma, dělali jsme úkoly a všechno bylo v pořádku. Neřekla jsem ani neudělala nic, co by si mohl špatně vyložit. Dokonce jsem s ním nikdy ani neflirtovala, něco takového by mě v životě nenapadlo.

Poté, co Charlotte, Shane a Tripp našli pana Larkina, začalo být na těch třech cosi zvláštně exkluzivního – jako by v tom lese toho dne zestárli o deset let a věděli věci, které jsme my ostatní neměli šanci pochopit. Tripp, který se se Shanem a Charlotte předtím nijak zvlášť nekamarádil, se najednou stal neoddělitelnou součástí jejich skupiny, jako by k nim patřil odjakživa. Potom už jsem s ním nikdy nemluvila. Lidi obvykle obraceli oči k nebi, kdykoliv jsem se na něj jen podívala, jako by moje údajná zamilovanost vzbuzovala ještě větší lítost, když se z něj teď stala poloviční celebrita. Když jsme se pak za dva měsíce měli přestěhovat do Chicaga, protože tátu přeložili, nesmírně se mi ulevilo.

Carly však tohle všechno popisovat nechci. Nic by mi nestvrdilo nálepku středoškolačky tak moc jako fakt, že jsem pořád naštvaná na kluka, který mě ztrapnil při tělocviku.

„Málem jste byla svědkem vraždy. Není to fascinující?“ řekne Carly. Právě mžourá do notebooku. „Tady se píše, že na místě činu se nenašly žádné fyzické důkazy, jen otisky prstů chlapce, který zvedl vražednou zbraň. Byl to Tripp?“

„Ne, Shane.“

Pozvedne jedno obočí. „Napadlo někoho, že to mohl udělat on?“

„Ne,“ odvětím. Minimálně mě to tehdy nenapadlo. I když jsem Shanea od osmé třídy neviděla, jen stěží jsem si to dokázala představit. Ne proto, že byl bohatý a oblíbený, ale protože vždycky působil tak uvolněně a… jednoduše. „Byl to obyčejný kluk a s panem Larkinem vycházel skvěle. Neměl důvod mu ubližovat.“

Carly jen kývne, jako by zatím nechtěla vynášet žádné soudy. „A mysleli si to ostatní?“

„O nikom nevím.“

Carly pokyne k monitoru svého notebooku. „Tady v tom článku se píše, že váš učitel tou dobou řešil krádež na škole.“

„Jo, někdo ukradl obálku s penězi, které se vybraly na třídní výlet do New Yorku. Bylo v ní víc než tisíc dolarů.“ K tomu došlo na konci března a já se radovala, že mám všechny novinky z první ruky. Vyšetřováním na škole svatého Ambrože byl pověřen pan Larkin, a tak mi do záznamu téměř denně sděloval, jak se věci mají. „Jakmile pan Larkin zemřel, škola prohledala všechny skříňky. Tu obálku našli u Charlotte.“

„Té Charlotte z lesa?“ zeptá se Carly s náznakem nevěřícnosti v hlase. „Tak počkat. Jestli to chápu správně, jeden ze svědků zanechal své otisky prstů na vražedné zbrani, další ukradl peníze, které váš učitel hledal – a co? Ani jeden z toho nic neměl?“ Přikývnu a Carly si založí paže na prsou. „Něco vám řeknu. Kdyby v tom mělo prsty dítě jiné než bílé rasy, to byste viděla ten hukot.“

„Já vím.“ V té době mě to nenapadlo, ale přesně tohle jsem si pomyslela, když jsem v rámci příprav sledovala Motiv. Trippa, Charlotte a Shanea brali jako děti, nic víc. Nikdo o jejich výpovědi nepochyboval, nepodroboval je zevrubnému zkoumání, netlačil na ně, ačkoliv jejich historku nemohl dosvědčit nikdo kromě nich samotných. „Ale Charlotte tvrdila, že neví, jak se tam ta obálka dostala.“

Doufala jsem, že budu mít šanci udělat s ní rozhovor, ale bohužel na to nedošlo. Poté, co pan Larkin zemřel, se veškeré mimoškolní aktivity na pár týdnů pozastavily, a když se vše vrátilo do starých kolejí, náš ředitel, pan Griswell, mi řekl, že už o té krádeži nesmím psát. „Tahle škola se potřebuje uzdravit,“ řekl. Smrt pana Larkina se mnou v té době silně otřásla, takže jsem se ani nezmohla na protest.

„Dobře.“ Carly se opře a začne se s křeslem otáčet v pomalých půlkruzích. „Gratuluji, slečno Gallagherová. Oficiálně se vám podařilo získat si mou pozornost.“

Nadšením málem poskočím. „Takže se panem Larkinem budete zabývat?“

Carly zvedne dlaň. „Moment. Tohle rozhodnutí je daleko komplikovanější. Jenom tohle nestačí.“ Mávne rukou k mé složce a já zrudnu. Najednou se cítím strašně naivně a nevím, jak zareagovat. Carly si toho musí všimnout, protože její hlas trochu zjihne. „Ale vaše instinkty se mi líbí. Přesně takový případ bych zvážila. Navíc vaše portfolio je solidní a nedovolíte, aby vás rozházelo pár penisů. Takže k čertu s tím. Proč ne, co na to říkáte?“

Odmlčí se v očekávání mé odpovědi, ale mně tolik informací nestačí. „Co říkám na co?“ zeptám se.

Carly se přestane otáčet. „Nabízím vám tu práci.“

„Vážně?“ téměř vypísknu.

„Vážně,“ potvrdí a mě zalije opojná směsice vzrušení a úlevy. Tohle jsou první dobré zprávy za hodně dlouhou dobu a první znamení, že jsem si možná, snad, nezničila celou budoucnost. Carly mrkne na kalendář na tabuli. Prosinec má tak nacpaný, že nemám šanci odsud cokoliv přečíst. „Chodíte teď do školy, nebo máte volno?“

„Ne. Tedy, zatím nemáme volno, ale zpátky jsme se přestěhovali teprve před týdnem, takže rodiče rozhodli, že školu začneme až ve druhém pololetí, v lednu.“

„Skvěle. Tak co kdybyste přišla zítra ráno v deset a začneme vás zaškolovat?“ Jen přikývnu, protože mám strach, že bych zase zapištěla. Carly poté dodá: „A rozhodně si vypište všechno, co jsme tu ohledně vašeho učitele probraly. Pověřím pak jednoho z producentů, aby se na to podíval, až bude mít čas. Ničemu to neublíží. A kdo ví.“ Zaklapne notebook, vstane a dá mi tak najevo, že můj čas prozatím vypršel. „Třeba z toho nakonec vznikne slušný příběh.“

3.

Tripp

Položím přihlášku na pult v pekařství Brightside, který jsem právě utřel, a začnu číst. Kendrickovo stipendium bude uděleno tomu nejvyspělejšímu studentovi posledního ročníku školy svatého Ambrože, kterého zvolí školní rada. Prolétnu očima zbytek dokumentu, ale žádnou definici slova „nejvyspělejší“ nenajdu. Není tam nic o známkách, finančních požadavcích ani pracovních zkušenostech.

„Tohle nemá cenu,“ řeknu do prázdné místnosti. Tedy téměř prázdné. Majitelčin pes, Al, až směšně chlupatý samojed, při mých slovech začne vrtět ocasem. „Netvař se tak šťastně. Nejsme šťastní,“ řeknu mu, ale on jenom začne slintat. Šťastně.

Frustrovaně vydechnu. V té chvíli z kuchyně vyjde majitelka pekařství, Regina Youngová, s tácem čerstvých taštiček. S těmi originálními, které se prodávají pod značkou Pop-Tart, mají společný jen tvar, velikost a barevné sypání. Regina je připravuje z vanilkových koláčků s tvarohovou polevou, plněných jejím podle tajného receptu připraveným džemem, který bych jedl po mísách, kdyby mi to dovolila.

„Proč nejsme šťastní?“ zeptá se, když tác odloží vedle pokladny. Al při zvuku jejího hlasu vyskočí a přižene se k pultu. Posadí se vedle něj a čeká na pamlsek, který nikdy nedostane. Kéž bych i já oplýval takovým životním optimismem.

Sklouznu ze stoličky, abych jí pomohl vyskládat taštičky do vitríny. Regina tuhle várku dopekla s předstihem, abychom měli trochu času, než se to tu o půl páté začne plnit lidmi. Nejsem jediný ve Sturgisu, kdo se těch jejích koláčků nemůže nabažit. „To Kendrickovo stipendium je pěkná blbost,“ řeknu.

Zakrouží rameny a upraví si šátek, pod kterým má během pečení schované své krátké kudrny, a pak odstoupí, abych se dostal ke dvířkům vitríny. „Jak to?“

Do nosu mě praští sladká ovocná vůně koláčků a začnou se mi sbíhat sliny. „Prý ho udělí tomu ‚nejvyspělejšímu‘ studentovi v posledním ročníku,“ řeknu a udělám ve vzduchu uvozovky. Nato z krabičky pod pultem vytáhnu pár igelitových rukavic. „Ale žádná definice tam není, takže Grizz dá to stipendium tomu, koho má nejradši. Což znamená, že jsem v háji, protože mě nesnáší. Ani se nemusím snažit.“ Začnu skládat taštičky do úhledných řad tak, aby mezi sebou měly přesně centimetrové mezery.

Regina se opře o pult. „Víš, co na tobě mám nejradši, Trippe?“

„Můj smysl pro detail?“ navrhnu a přimhouřím oči na vitrínu.

„To, že pro tebe nic není nemožné,“ řekne suše.

Navzdory mé chladnoucí náladě se zakřením. „Jenom říkám, jak to je.“

„V tom případě pokračuj. Mluv dál,“ řekne Regina. „Dostaň ze sebe všechnu tu negativitu. Pak vyplň tu přihlášku, odešli ji a doufej v nejlepší.“

Protáhnu obličej, abych skryl skutečnost, že se mi docela líbí, když zní jako máma. Teda, ne moje máma. Na poslední pohlednici, kterou mi Lisa Marie Talbotová před sedmi měsíci poslala, bylo lasvegaské kasino, ve kterém pracuje. Vzadu se psalo jen Nějaký hovna!

„Však jo,“ zabrblám. „Nakonec jo.“ Poté semknu rty, než ze mě stihnou vypadnout další nářky. Regina už slyšela dost.

Ona mi však dokáže číst myšlenky. Když vyměňuje ruličku účtenkového papíru v pokladně, řekne: „Ta nabídka jinak pořád platí.“

Kdykoliv si začnu stěžovat, že veškeré příspěvky, které se mi podaří na vysokou získat, nejspíš nepokryjí ani náklady na ubytování a stravu, Regina mi připomene, že mají s manželem doma volný pokoj, když u nich teď bydlí už jen dva synové. „Vím, že jsme pořád ve Sturgisu,“ řekla. „Ale pokud potřebuješ změnu, stačí říct.“

S podobnou nabídkou přišel můj kamarád Shane, až na to, že řekl něco ve smyslu: „Kámo, co kdybysme šli bydlet do bytu mejch rodičů v South Endu, až odmaturujem?“ Když jsem to ale vzal vážně a zeptal se ho, kdy se nastěhujeme, najednou si vzpomněl, že ten byt pronajímají. „Ale ten v Madridu je volnej,“ řekl. Jako by člověk bez pasu mohl pendlovat mezi Španělskem a Massachusetts, jak se mu zachce.

Ale co už. Ne že bych se Shanem opravdu chtěl bydlet. Ale s Reginou… možná. Po všech těch letech s tátou by se mi změna zatraceně hodila. Ale doufal jsem, že moje další kroky povedou do jiného města.

Když jsem poprvé uslyšel o Kendrickově stipendiu, svitla mi naděje. Je to nová věc, sponzorovaná grantem od bohatého absolventa a poskytuje pětadvacet tisíc dolarů ročně. Po dobu čtyř let. To by pokrylo pár veřejných škol a skoro celé studium na univerzitě UMass Amherst, kam bych opravdu chtěl chodit. Svému výchovnému poradci jsem řekl, že tam chci kvůli jejich programu Všeobecný přehled, abych si mohl „vyzkoušet potenciální hlavní obory na základě svých zájmů a ambicí“. Skutečný důvod by se však v motivačním dopisu tolik nevyjímal: protože tahle škola je dost velká a dost daleko, takže bych se tam možná mohl začít cítit jako nový člověk.

„Proč myslíš, že tě pan Griswell nemá rád?“ zeptá se Regina a obejde Ala, aby mohla otřít prach z vitríny. Všechny její děti chodily ke Svatému Ambrožovi, takže přezdívku Grizz zná, ale stále je velice aktivní členkou spolku rodičů. O tom, co se děje ve škole, ví často víc než já.

„Kvůli těm poličkám.“

„Ale no tak.“ Regina si dá ruce v bok. „Přece nemůže být zasedlý na dítě bývalého dodavatele, se kterým se nepohodl před tolika lety.“

„Může a taky že je,“ řeknu.

Když jsem byl menší, můj táta čas od času prováděl u Svatého Ambrože truhlářské práce. V osmé třídě ho Grizz požádal, aby mu v ředitelně zhotovil vestavěné poličky. Můj táta to udělal. Ale když skončil a dal Grizzovi fakturu, ředitel trval na tom, že se na takové ceně nikdy nedohodli a že zaplatí jenom tři čtvrtiny. Pár dnů se handrkovali, a když táta zjistil, že Grizz neustoupí, rozhodl se jednat. O víkendu zašel do školy, všechny poličky rozmontoval a stěnu přetřel, jako by tam nikdy nebyl. Jediným důkazem jeho přítomnosti byl vzkaz pro Grizze: Rozmyslel jsem si to. Tu práci nechci.

Takový už můj otec je: hotový pan Klaďas, dokud ho někdo opravu nevytočí. Pak je to, jako by přepnul. Grizz měl štěstí, že mu jenom rozložil poličky, ale on to tak neviděl. Byl nasraný až na půdu, takže to dřív peklo zamrzne, než aby tomu Talbotovic klukovi přihrál sto tisíc dolarů na vysokou.

„Dobře, tak možná pan Griswell není tvůj největší fanda,“ řekne Regina. „Ale víš přece, že o všem nerozhoduje jenom on. Slovo paní Kelsové má taky váhu. Možná tu rozhodující. Hmm, počkej.“ Poklepe si na bradu a předstírá, jako by se zamyslela. „Nepřišla sem náhodou před pár dny a nežádala tě o nějakou laskavost? Laskavost, kterou jsi tak hloupě odmítl?“

„Ne,“ řeknu.

„Ale no tak, Trippe.“

„Nehodlám to dělat.“

„Copak chceš odmítnout univerzitu zadarmo?“

„Chci odmítnout ten výbor. Je to moc divný,“ namítám. Regina si založí paže na prsou a zlostně na mě hledí. „Bylo by divný, kdybych měl pomáhat se zahradním pomníkem pro někoho, koho…,“ odmlčím se a těžce polknu. „Koho jsem našel.“

Na ten den v lese s panem Larkinem jsem se snažil zapomenout celé roky, ačkoliv z jiného důvodu, než jaký musí mít na mysli Regina. Takže jí nejspíš nemůžu mít za zlé, pokud si myslí, že výbor pro zahradní pomník pana Larkina je pro mě dobrá příležitost, a ne odporná noční můra.

„Není to divný. Dáš tím najevo respekt, a navíc přiložíš ruku k dílu,“ řekne Regina. „A možná ti to pomůže se s tím smířit.“ Její hlas zněžní, jak jen je to u Reginy možné, což není moc, ale i tak. Plusové body za snahu. „Smíření si zasloužíš úplně stejně jako ostatní, Trippe.“

Neodpovím, protože mám pocit, jako bych měl hrdlo plné betonu. Zvládnu hodně, ale poslouchat Reginu Youngovou, jak mi říká, co si zasloužím, i když ví velký kulový o tom, co jsem udělal, je i na mě trochu moc. „Navíc zatraceně dobře víš, že paní Kelsová potřebuje někoho silného,“ dodá. „Je tam hodně fyzicky náročné práce a vy, kluci od Svatého Ambrože, jste se s pomocí pro dobrovolné výbory nikdy nepřetrhli.“ Zajde zpátky za pult a ukáže na mě. „Takže přestaň fňukat a udělej to, jinak tě odsud vykopnu.“

„Blafuješ,“ řeknu, i když si upřímně nejsem jistý. A o tuhle práci nemůžu přijít. Regina platí líp než kdokoliv jiný ve Sturgisu a pekařství Brightside je pro mě takový druhý domov. Jen o poznání čistší a voňavější než ten první.

Zvonek u dveří zacinká a dovnitř se vřítí šest mladíků v modrobílých pruhovaných dresech a parkách. Smějí se a strkají do sebe. Podzimní lakrosová sezóna už sice skončila, ale sálová liga stále pokračuje. „Co máš dobrýho, Téčko?“ zahřímá Shane a hodí svůj batoh k jednomu z velkých stolů u okna. Pak mé šéfové věnuje svůj nejkouzelnější úsměv. „Ahoj, Regino. Dáme si všechny taštičky, prosím.“

Regina zavrtí hlavou. „Dostanete každý dvě, víc ne,“ řekne, zatímco si ostatní berou ubrousky a nápoje. „Nehodlám všechno vyprodat dřív, než sem přijdou stálí zákazníci.“

Shane si položí ruku na hruď, jako by schytal ránu, a odhodí si pramen tmavých vlasů z očí. Můj táta Shaneovi říká „Ronaldo“ podle nějaké evropské fotbalové hvězdy, kterou mu prý připomíná. „Jak je možný, že pro tebe po takové době nejsme stálí zákazníci?“ diví se Shane.

„Každý dvě,“ zopakuje Regina nesmlouvavě a jeden koutek se jí nepatrně zvedne. Ačkoliv se před ní Shane vždycky chová spořádaně, Regina se nedokáže rozhodnout, jestli ji spíš baví, nebo otravuje.

„Jednoho dne,“ povzdychne si Shane a kecne si na židli, „jednoho krásnýho dne mi dáš všechny koláčky, co tu máš, a můj život bude mít konečně smysl.“

„Tvůj život už má smysl, možná až moc,“ řeknu. Zazubí se a ukáže mi prostředníček.

Regina ke mně přistoupí a zatahá mě za rukáv. „Musím hodit muffiny do trouby,“ řekne. „Mohl bys jít zavřít Ala?“ Al technicky vzato do jídelních prostor nesmí, ale ačkoliv to nikomu ze Sturgisu nevadí – včetně policistů, kteří k Regině pravidelně chodí –, vždycky ho zavíráme do skladu, jakmile se pekárna začne plnit.

„Ano, madam,“ řeknu a zasalutuju. Ona to však ignoruje, protože už se za ní zavírají dveře do kuchyně. Odlákám Ala s příslibem pamlsku (vždycky mi na to skočí) a nabídnu mu misku vody jako cenu útěchy. Pak se vrátím za pult a namarkuju obrovskou objednávku, za kterou zákazníci zaplatí spoustou různých kreditních karet.

Jakmile mám hotovo a všichni se usadí k jídlu, u dveří to opět zacinká a dovnitř vstoupí dívka. „Konec srandy, Shaney,“ zaslechnu jednoho z kluků zamumlat. „Přišla ti manželka.“

Shaneův úsměv povadne, ale jenom na chvilku. Potom zavolá: „Čau, zlato!“ Nechá se od Charlotte políbit. „Chceš taštičku?“

„Ne, jenom kávu,“ odvětí Charlotte. Má na sobě černý kabát se spoustou knoflíků a pásků. Trvá jí celou věčnost, než si všechny rozváže a přehodí kabát přes opěrku prázdné židle.

„Černou s medem?“ zeptám se, když zamíří ke mně.

Opře se bokem o pult. „Znáš mě jak svý boty.“

„Uvědomuješ si, že je to divná kombinace, že jo? Pracuju tady skoro dva roky a ty jsi jedinej člověk, co si do kávy dává med.“

Charlottiny rty se zvlní v úsměvu. „Jsem ráda výstřední.“

Nemá s tím sebemenší problém. Charlotte je ten typ dívky, která celý život slýchá: Měla bys být modelka. Charlotte Holbrooková si žádnou neohrabanou pubertální fází neprošla. Ne že by na ní bylo něco mimořádného. Když se mě Regina zeptala, jak vypadá Shaneova holka, řekl jsem: „Je hezká. Hnědý vlasy, modrý oči, o trochu vyšší než ty.“ Pak se tu Charlotte zastavila a Regina zavrtěla hlavou.

„Prý hezká,“ zamumlala si Regina pod vousy. „Ta holka je hezká, jako je Mount Everest vysoký.“

Zatímco chystám kávu, Charlotte řekne: „Díval ses dneska na intranet?“

„Ne. Vždyť máme vánoční prázdniny,“ připomenu jí.

„Já vím, ale už zveřejnili rozvrh, takže jsem chtěla zjistit, s kým budu trávit svoje poslední pololetí.“ Jenom něco zabručím a ona mě plácne po paži. „Některým z nás na takových věcech záleží, víš. Ale hádej, koho jsem tam viděla.“

„Koho?“ zeptám se, odklapnu víčko lahvičky s medem a trochu ho vymáčknu do Charlottina šálku.

„Brynn Gallagherovou.“ Charlotte loupne pohledem po Shaneově stolu, když se její kluk hlasitě zachechtá, takže si nevšimne, že ten med málem upustím. Podle mě Charlotte neví, že jsme se s Brynn kdysi kamarádili. Za všechny ty roky, co jsme se s Charlotte bavili, se na Brynn Gallagherovou řeč dostala celkem nulakrát.

„Cože?“

„Brynn Gallagherovou,“ zopakuje Charlotte a obrátí pozornost zpátky ke mně. Pak se zamračí. „To je moc, Trippe.“

Krucinál. V Charlottině šálku je teď víc medu než kávy. „Promiň,“ řeknu a všechno vyleju, abych jí nápoj připravil znovu. Nemá smysl snažit se ji přesvědčit, aby si tu kávu vypila pro jednou o něco sladší; Charlotte má poměr kávy a medu pevně daný. „Řekla jsi Brynn Gallagherová?“

„Jo, dvakrát,“ odvětí Charlotte a s přimhouřenýma očima sleduje můj druhý pokus o přípravu dokonalé kávy.

„To je divný,“ řeknu ve snaze o nonšalantní tón. Nepotřebuju, aby si Charlotte všimla, že najednou nejsem schopný provádět ty nejjednodušší úkony. „Vzhledem k tomu, že už tady nebydlí.“

Charlotte pokrčí ramenem. „Třeba se zase přistěhovala.“

„To má smůlu,“ řeknu a podám jí kávu, tentokrát dokonalou. „Tady.“

„Díky, Trippe,“ řekne a bez zaplacení zamíří k ostatním. Ví, že to naúčtuju Shaneovi. Když dojde ke stolu, svůj kabát z té prázdné židle nezvedne. Místo toho tam jen stojí s blahosklonným úsměvem, dokud jeden z kluků, kteří sedí vedle Shanea, nevstane a neposune se, aby mohla zaujmout jeho místo.

Charlotte Shaneovi nedává žádný prostor. Nikdy to nedělala, už od konce osmé třídy, kdy se oficiálně představili jako pár. On bez ní kdysi taky nedal ani ránu, ale poslední dobou si všímám, jako by se mu ta jejich soudržnost začínala zajídat. Jako třeba teď, jak semkne rty, když se Charlotte uvelebí vedle něj. Pak se mu ale po tváři rozlije uvolněný úsměv a já uvažuju, jestli se mi to všechno jenom nezdá.

Nemám v plánu se jich na to ptát. Shane, Charlotte a já se přátelíme skoro čtyři roky, ale jenom povrchně. Bavíme se o škole, o TikToku, o sportech, o Charlottině oblíbeném tématu, což je její vztah… Seznam věcí, o kterých se nebavíme, je však o poznání delší a jeho součástí je nevyřčené pravidlo, kterým se řídíme už od osmé třídy.

Nikdy, nikdy nemluvit o tom, co se stalo tehdy v lese.

Tripp

Před čtyřmi lety

Je středa odpoledne, stojím v březovém hájku v lese za Svatým Ambrožem a v uších mi duní hudba ze sluchátek. Sleduju, jak mi od úst stoupá pára, a čekám na Shanea Delgada. Ještě není ani polovina dubna, ale dnešní den je jeden z těch chladných, téměř zimních, a stromy ještě tak docela neobrostly zelení. Nejsem si jistý, jestli je vhodná doba na „vytvoření sbírky listů, která bude ukázkou diverzity okolní flóry“, jak řekla slečna Singhová, ale co nadělám. Na můj názor se nikdo neptal.

Do mého šanonu se vejde o poznání víc než dvanáct listů, které budou výslednou sbírku tvořit. Ráno už jsem jich pár natrhal v zahradě a založil je do košilek – říkal jsem si, že si udělám trochu náskok, protože jsem se Shanem ve dvojici už od ledna a vím, že veškerou práci stejně nakonec odvedu já.

Shane je jeden z těch studentů, kteří studiem ležérně proplouvají, protože si nemusí dělat hlavu se stipendiem. Nemusí si dělat hlavu s ničím. Vlastně je tak moc uvolněný, že si čas od času rád zdřímne v třídní šatně, a všichni to o něm vědí. Učitelé o tom dokonce vtipkují, což by se absolutně nestalo, kdybych to byl já, kdo si ve škole usne, kdy se mu zlíbí.

Vím, že nemá smysl žárlit na někoho, jako je Shane, ale dnes mu závidím. Dnes si přeju být jím – nebo kýmkoliv jiným. Jen ne sebou.

4.

Tripp

Uvnitř policejní stanice jsem byl vůbec poprvé právě při výslechu po vraždě pana Larkina. Hned po tom nálezu jsme zoufale volali rodičům – tedy Shaneovým rodičům (ikdyž byli v práci v Bostonu), protože jsme všichni instinktivně věděli, že můj otec nemá na řešení takové situace kompetence. Delgadovi kontaktovali sturgiskou policii a všichni jsme se setkali na parkovišti před Svatým Ambrožem, odkud jsme pak strážníky zavedli k panu Larkinovi. Všechno mám jako v mlze, celé to působilo tak neskutečně, že si jen stěží pamatuju, co se dělo, dokud nás nepřivedli na stanici k podání výpovědi.

Když se tam ukázal můj táta, zavedli mě do malé místnosti, pryč od Shanea a Charlotte. Už tehdy jsem chápal, že policie potřebuje zjistit, jestli se naše výpovědi v něčem neliší. Vytěsnil jsem z hlavy obrázek pana Larkina a pokoušel se co nejlépe odpovídat na otázky konstábla Patze. Tehdy jsem si myslel, že je mu kolem čtyřiceti, protože pro mě všichni dospělí vypadali ve středních letech. Obzvlášť ti s ustupujícími vlasy. Později jsem se dozvěděl, že konstáblu Patzovi bylo pouhých pětadvacet, stejně jako panu Larkinovi.

„Proč jsi byl v tom lese, Trippe?“

„Sbírali jsme listy kvůli projektu do biologie. Měli jsme najít dvanáct druhů a založit je do šanonu.“ Ten svůj jsem si vzal s sebou na stanici. Když jsem tam dorazil, někdo mi ho vzal a zhruba po půlhodině ho opět vrátil.

„Proč jsi tam byl se Shanem a Charlotte?“

„Shane je se mnou ve dvojici a Charlotte je jeho kamarádka.“

„Proč u sebe neměli šanony tak jako ty?“

Protože věděli, že můžou všechnu práci hodit na mě a já ji za ně udělám. Tak zněla moje pravda, ale nahlas jsem to neřekl, protože stipendisté ze Svatého Ambrože by měli být vděční, a ne zahořklí. Proto jsem řekl jen: „Zapomněli sije.“

„S kým byla ve dvojici Charlotte?“

Nemohl jsem Brynn Gallagherové uniknout. I když se tu neukázala, jako by tu byla. „Netuším,“ bylo všechno, co jsem řekl, a on nenaléhal.

„Rozdělili jste se někdy? Ty, Shane a Charlotte? Ztratili jste se jeden druhému z dohledu?“

Předtím než moje matka odešla, ke mně jen zřídka mluvila jako rodič. Lisa Marie nechala veškeré životní základy, jako jak si mám vyčistit zuby nebo jak si připravit misku cereálií, na mém otci. Sem tam ale ráda mluvila o zajímavých, nesouvislých věcech, když jsem byl poblíž. Jako by mluvila vedle mě, a ne ke mně, ale já to i tak všechno vnímal. Víc než jednou třeba řekla: „Svět by byl o tolik krásnější, kdyby lidé dokázali poznat, kdy mají přestat mluvit. Všichni mluví až moc, bez přestání. Položíš jim jednoduchou otázku a oni ti odvykládají svůj životopis. Koho to zajímá! Stačí říct ano nebo ne. Nezáleží ani na tom, jestli je to pravda.“

Přetřel jsem si ukazováčkem mozol na palci a odvětil: „Ne.“

„Ani na minutu nebo dvě?“

„Ne.“

„A jak jste narazili na pana Larkina?“

Tohle byla ta důležitá část, to jsem věděl, takže jsem se na chvíli zamyslel, abych si urovnal myšlenky, než odpovím. „Šli jsme kolem kraje Sheltonova parku – však víte, kam se lidi čas od času chodí dívat na ptáky. Byla tam taková velká spadená větev, jako by ji zasáhl blesk nebo tak. Charlotte řekla, že tam určitě najdeme dobré listy. Takže jsme k ní vykročili, a pak jsme za tou větví uviděli něco bílého. Byla to teniska.“

„Poznal jsi okamžitě, že to je teniska?“

„Ne, myslel jsem si, že je to třeba nějaký odpadek. Papírový pytlík nebo tak. Ale pak jsme přišli blíž –“

„Jak moc?“

„Nevím. Dost na to, abych poznal, že je to teniska.“

„Dobře. Co bylo pak?“

„Pak jsem uviděl pana Larkina.“

U této části jsme strávili spoustu času. Měl jsem pocit, jako by uplynuly celé hodiny. Konstábl Patz mi pokládal jednu otázku za druhou, všechny ohledně pana Larkina a prostoru kolem něj. Poznali jsme okamžitě, že je mrtvý? Dotkli jsme se ho? Viděli nebo slyšeli jsme kolem někoho?

„Vedle něj ležel kámen. Byl velký a ostrý a… byla na něm krev.“

„Jak víš, že to byla krev?“

„Byla červená a… vypadala mokrá.“

„Dotkl ses toho kamene?“

„Já ne, ale Shane ano. Zvedl ho a otočil. Zašpinil si tou krví ruce a trochu i kalhoty.“

„Myslel sis, že je dobrý nápad ten kámen zvednout?“

Nastala delší odmlka, během níž jsem zíral na čtyři hluboké, rovnoměrné škrábance na desce stolu a představoval si, že je tam udělal nějaký démon svými spáry. Nějaká stvůra, kterou se sturgiská policie pokusila zadržet, ale nepodařilo se jí to.

„Nevím. Asi jsem nad tím v tu chvíli vůbec nepřemýšlel.“

„Chceš mi říct ještě něco, Trippe?“

„Ne. Tohle je celé.“

Když jsme konečně skončili, konstábl Patz mi poděkoval a poslal mě s otcem domů. K tátovi se později doneslo, že jsme jim všichni tři řekli do puntíku to samé. Všichni nám říkali, jaké to pro nás muselo být trauma, že jsme našli mrtvolu našeho učitele, a sousedé mně a tátovi ze soucitu nosili dušené maso se zeleninou a zákusky. Od doby, co nás moje matka opustila, pro nás po celé čtyři roky nic takového neudělali. Když se na vás člověk vykašle, okolí to nejspíš nevnímá jako dostatečně velkou tragédii.

A pak, ani ne o týden později, si mě zavolali zpátky na policejní stanici.

„Trippe, víš o tom, že se ve vaší škole nedávno kradlo?“

Jistěže jsem to věděl. Ty peníze se ztratily koncem března, což u Svatého Ambrože vyvolalo velké pozdvižení. Brynn ve školním časopise po následující týdny nepsala prakticky o ničem jiném.

„Jo. Ty peníze se vybraly na výlet osmáků do New Yorku.“

„Víš, kolik peněz to bylo?“

„Ne. Ale nejspíš hodně. Když teď nemůžou jet stipendisti, nepojede nikdo.“ Tato skutečnost v naší třídě mezi platícími dětmi a stipendisty vyvolala značné rozpory. Vedení Svatého Ambrože rádo předstíralo, že mezi námi nejsou rozdíly, ale všichni věděli, kdo je kdo.

„Věděl jsi, že pan Larkin tuto krádež ve vaší škole vyšetřoval?“

„Jasně, věděl.“

„Trippe, nyní ti sdělím jistá zjištění, ke kterým jsme nedávno dospěli. Dané peníze byly minulý pátek během rutinní kontroly nalezeny ve školní skříňce Charlotte Holbrookové. Co si o tom myslíš?“

Mohl jsem mu říct, že na tom nic rutinního nebylo. Studentům u Svatého Ambrože se nikdo nikdy ve věcech nehrabal, natožpak sturgiská policie. Třídní peníze se však tou dobou nemohly najít už dva týdny a Grizz byl jako na trní, potřeboval to na někoho hodit.

Pochybuju, že chtěl, aby tím někým byla Charlotte Holbrooková. Pochyboval jsem, že by byla schopná dostat se do jakýchkoliv potíží. Ale řekl jsem si, že něco takového si konstábl Patz jistě domyslel sám.

„Asi mě to překvapuje,“ řekl jsem.

„Co tě překvapuje?“

„Že tam měla ty peníze. Ukradla je Charlotte?“

Konstáblu Patzovi se nelíbilo, že pokládám otázky; nebo na ně jen zřídka odpovídal. „Přátelíš se s Charlotte, Trippe?“

„Ne.“ Tehdy to byla pravda.

„Přátelíš se se Shanem Delgadem?“

„Ne.“ Taky pravda.

Následující otázky si spíš nepamatuju, ale v jednom bodě konstábl Patz stočil konverzaci ke mně. „Trochu jsme si popovídali s tvými spolužáky, Trippe. Vypadá to, že tě mají moc rádi. Od některých jsme se však dozvěděli, že dokážeš být trochu zlý.“

„Fakt? Kdo to řekl?“

Tu otázku jsem mu položil záměrně, jako bych nevěděl, o kom mluví, i když jsem si byl celkem jistý, že to byla Brynn. Můj táta, který většinu konverzace napůl prospal, se probral, opřel se lokty o stůl a předklonil se. „Co je na tom?“ zeptal se. „To, že spolu děcka nevychází, přece není zločin.“

„To jistě ne, pane Talbote. Jen se snažím lépe pochopit, co je tady Tripp za člověka.“

„Je to hodnej kluk. Hodnej, upřímnej kluk, co se vám snaží co nejlíp pomoct.“

Měl jsem mu být tehdy vděčný, že to řekl, ale nebyl jsem. Tehdy jsem jenom chtěl, aby zmlknul a my mohli jít domů.

Z práce odcházím až po šesté, takže jakmile se rozloučím s Reginou a zavřu za sebou dveře pekárny, napíšu tátovi. Jak jsme na tom s večeří?

Špatně, odepíše. Nestihl jsem zajít do obchodu.

Mám vzít nějakou čínu?

To by bylo super. Pak ti to zaplatím.

A nakonec to udělá.

Zavolám do Golden Palace a objednám jako obvykle smaženou rýži s krevetami, hovězím masem a brokolicí, což je bezesporu to nejlepší, co mají v nabídce. Majitelé většinu bílkovin rádi obalí v těstě a usmaží k smrti. Před pár lety mě a pár dalších dětí vzali Shaneovi rodiče do čínské čtvrti na dim sum. Bylo to vůbec poprvé, kdy jsem měl skutečné čínské jídlo. Jen těch knedlíčků jsem snědl nejspíš tolik, co sám vážím, tak moc byly dobré. Od té doby jsem začal Golden Palace nesnášet, ale objednávky vyřizují rychle, jsou levní a mám je za rohem.

Projdu kolem Ricciho železářství a zastavím u Moova holičství zrovna ve chvíli, kdy se dveře pootevřou. Někdo má problém je otevřít dokořán, a tak vezmu za kliku a zatáhnu za ni. „Dobrý den, pane Solomone,“ pozdravím, když ke mně bělovlasý stařík zvedne vodově modré oči.

„Promiňte?“ řekne nejistě, ale pak se jeho výraz rozjasní. „Aha, ahoj, Noahu.“ Pan Solomon, který před odchodem do důchodu dělal školníka u Svatého Ambrože, neměl přezdívky nikdy v lásce. „Nemohl jsem tě poznat. Svatá prostoto, všichni jste už tak velcí. Skoro dospělí.“

„To se stává,“ řeknu podivně vřelým hlasem, který se mému běžnému tónu vůbec nepodobá. Nechápu, proč mám při komunikaci se starými lidmi tendenci takhle přepnout. Obzvlášť u pana Solomona, který se zdá poslední dobou trochu nepřítomný. V levé ruce svírá červený kufřík na nástrahy, ale vím, že bych se ho neměl ptát, jestli se chystá na ryby. Začal ho používat jako přenosnou banku – kdykoliv ho zahlédnu někde v obchodě nebo lékárně, vždycky z té krabičky vytáhne hromádku zmuchlaných bankovek. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu mi to přijde smutné, a tak se zeptám: „Jak se daří vaší zahrádce?“

Což je v lednu naprosto nesmyslná otázka, ale on se i tak rozzáří. „Už na tom byla líp, ale trochu jsem ji vylepšil.“ Pan Solomon bydlí mezi Sturgisem a Staffordem, tím o poznání hezčím městem, ze kterého pochází Shane. Když jsem byl malý, představoval jsem si, že dům pana Solomona je portálem do jiné dimenze, protože vypadal jako kouzelná zahrada, která se do Nové Anglie vůbec nehodila. Všude rostly popínavé rostliny, ovocné stromy a květiny s květy velkými jako hlava. „Měl by ses někdy zastavit a podívat se. Trochu si popovídáme. Uvařím nám čaj.“

„To zní skvěle,“ řeknu a doufám, že ví stejně dobře jako já, že k tomu nikdy nedojde. „Musím letět, pane Solomone. Jdu pro večeři. Udržíte ty dveře?“

Pořád mu je držím, protože se zatím nepohnul, a vrásčitá tvář se mu zamračí. „Stojíš mi v cestě,“ řekne nevrle. Tak chvilka nostalgie asi pominula.

„Promiňte,“ řeknu a ustoupím stranou, aby mohl šouravým krokem projít, aniž by ze mě spustil pohled. Vím, že je to jenom zmatený stařík, ale právě kvůli tomuhle – pocitu, že v tomhle městě neujdu dva kroky, aniž by mě někdo soudil – tak zoufale potřebuju odejít.

Ke Golden Palace dorazím s předstihem, takže zaplatím a uvelebím se na lavičce ve vestibulu, než mi jídlo připraví. Ani si nevšimnu, že na druhém konci lavičky někdo sedí, dokud ten člověk nepromluví.

„Ale, to je přece Tripp Talbot.“

Přívětivostí vůči panu Solomonovi jsem vyčerpal celou sociální baterii, takže má nálada prudce poklesne dřív, než si vůbec uvědomím, kdo to je. „Dobrý den, konstáble Patzi.“

Má na sobě levnou parku, šálu a vlněnou čepici s logem Patriots. Ačkoliv mu čepice zcela zakrývá hlavu, viděl jsem ho ve městě už mnohokrát, takže vím, že se s ustupujícími vlasy vypořádal oholenou hlavou. „Jdete si pro večeři?“ zeptá se.

Ne asi, jenom se mi líbí sedět v bistru, pomyslím si. Nahlas to ale neřeknu, protože nejsem idiot. „Jo. Vy taky?“

„Moje žena to tu zbožňuje,“ řekne.

„Super,“ odvětím a uvažuju, jestli jsem už předtím věděl, že je konstábl Patz ženatý. Pak se rozhodnu, že je mi to jedno, a obrátím pozornost zpátky k telefonu. Než ale stihnu zapnout nějakou hru, kterou bych si ukrátil čas, konstábl Patz znovu promluví.

„Slyšel jsem, že Svatý Ambrož plánuje udělat vašemu učiteli, panu Larkinovi, zahradní pomník,“ řekne. Jenom vyhýbavě přikývnu. Rozhostí se ticho, dokud nedodá: „Čas od času nad tím případem pořád přemýšlím. Víš, byl jsi vůbec první svědek vraždy, kterého jsem vyslýchal.“

Nejspíš taky poslední. Ve Sturgisu probíhá spousta méně závažné trestné činnosti, ale od pana Larkina k žádné další vraždě nedošlo. To se mi ale nezdá jako nejlepší odpověď, takže jen řeknu co nejzdvořileji: „Vážně?“

„Vyslýchat děti je ošemetné,“ pronese. Netuším, co po mně chce. Mám se mu snad omluvit, že mi tehdy bylo třináct? „Poslední kluk, kterého jsem vyslýchal ohledně loupežného přepadení, svou výpověď neustále měnil. Nejdřív tvrdil jednu věc, potom úplně jinou. Neustále na něco zapomínal nebo informace vynechával, protože si myslel, že nejsou důležité.“

V rohu bistra Golden Palace stojí ohřívač, kvůli kterému je ve vestibulu až příliš velké teplo. Odhrnu si vlasy z čela. „Tak to asi nebyl moc užitečný svědek.“

Konstáblu Patzovi je nejspíš také horko, protože si sundá čepici a přeloží ji napůl. „U dětí to vlastně není nic výjimečného, jak jsem se dozvěděl. Dětská paměť ještě není tak vyvinutá jako paměť dospělého člověka. Děti jsou navíc o něco víc sugestibilní a méně spolehlivé. Ty ale ne. Ty jsi byl ve svých výpovědích velice konzistentní.“

„Mám dobrou paměť,“ řeknu a loupnu pohledem po dívce za pultem. Kde sakra vězí s tím jídlem?

„Shane a Charlotte měli štěstí, že jsi tam byl ty,“ praví konstábl Patz. „Tedy v tom lese. Všechno se mohlo vyvinout jinak, kdyby to tělo našli jenom oni dva. I když má člověk co do činění s dětmi, musí pokládat otázky – obzvlášť když jedno z nich zanechalo otisky prstů na místě činu a u druhého se našly kradené peníze.“

„Objednávka pro pana Patze,“ zavolá dívka za pultem.

On ale nevstává, takže řeknu: „Díky.“

Konstábl Patz se chová, jako by ani jednoho z nás neslyšel. Pohled upírá na stěnu naproti nám, obočí má stažené, jako by se ztratil v myšlenkách. Málem bych tomu i uvěřil, kdybych si nevšiml, jak se jeho pohled stočil k mému odrazu v okně. „Ale ty? Ty ses se Shanem nebo Charlotte nepřátelil. Vyslechl jsem každého vašeho spolužáka a všichni mi řekli to samé. Dokonce i ten, kdo tě neměl rád.“ Zasraná Brynn. „Se Shanem jste byli ve dvojici, ale nevycházeli jste spolu, a s Charlotte jsi stěží promluvil, dokud se k vám v ten den nepřidala. Ani pro jednoho z nich jsi neměl důvod lhát.“

„Jasně,“ řeknu a třu si při tom palec. Věděl jsem, že s tím zahradním pomníkem budou potíže, a tady máte důkaz. Nemůžu už ani v klidu vyzvednout hnusný falešný čínský jídlo. „Proč bych to dělal?“

„Objednávka pro pana Patze,“ zopakuje dívka za pultem.

„Tady, děkuji,“ zavolá na ni konstábl Patz a konečně vstane.

Uvolním napjatá ramena v domnění, že je po všem, ale než vyrazí k pultu, ještě jednou na mě upře zkoumavý pohled. „Přesně tahle otázka mi nedává spát. Proč bys to dělal?“

Pak si nasadí čepici zpátky na hlavu a popadne jídlo z pultu. „Přeji příjemný večer, Trippe. A dobrou chuť.“