Sam Holland

ČÍSLO 20

Přeložil Jan Jirák

THE TWENTY

Copyright © 2023 by Sam Holland

Translation © Jan Jirák, 2024

ISBN 978-80-242-9785-9

Obsah

Prolog

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

ČÁST DRUHÁ

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Kapitola 57

Kapitola 58

Kapitola 59

ČÁST TŘETÍ

Kapitola 60

Kapitola 61

Kapitola 62

Kapitola 63

Kapitola 64

Kapitola 65

Kapitola 66

Kapitola 67

Kapitola 68

Kapitola 69

Kapitola 70

Kapitola 71

Kapitola 72

Kapitola 73

Kapitola 74

Kapitola 75

Kapitola 76

Epilog

Poděkování

Mattovi

Prolog

Ze všeho nejdřív si uvědomí studený beton pod bosými chodidly a hrubý prach mezi prsty. Je tma. Strašlivá tma.

Pohne hlavou. Všechno se točí. Zamrká. Před sebou rozezná obrysy, rohy, okraje stolu: matné tvary v přítmí.

Je vyvedený z míry. Hlava se mu točí. Snaží se pořádně nadechnout, ale má něco přes ústa. Je to lepkavé a dusí ho to. Natáhne se, aby si na to sáhl, tělo se zkroutí, ale ruce se nehnou. Nemůže s nimi pohybovat. Škubne jimi a dech se mu zrychlí.

S nohama je to stejné. Jsou pevně svázané. Sedí zpříma, takže je nejspíš na židli. Ale nohy mu mrznou, postrádá boty a ponožky. Vzduch je vlhký, studená mlha se mu dostává pod košili a sráží se na kůži, až se celý třese zimou.

Jeho hlava pulzuje v rytmu zběsilého bušení srdce, buch, buch, buch. Jinak nic. Žádnou další bolest necítí.

Co se stalo? Jak se sem dostal? Mysli. Mysli. Nic si nevybavuje. Jen temnotu a paniku. Připadá si malátný. Zřejmě má málo kyslíku. Nutí se ke klidu, soustředí se na dýchání. Jak ho to učili. Nádech na šest vteřin. Výdech na dalších šest. Vzduch přerývavě vyrazí nosem. Moc tlačíš na pilu. Nezabírá to. Zkusí to znova, zavře oči a pomalu odpočítává.

Bušení srdce se zpomalí, dech se srovná. Jestli to zvládne, jestli zůstane v klidu, bude v pohodě. Určitě.

Jenže pak to ucítí. Na ruce mu něco překáží, něco tam má. Něco je v ní. Studený, tvrdý kov. Kroutí prsty a snaží se nepřemítat, co se s ním děje. Ale je tam pořád. Jedna v paži, vlastně po jedné v každé paži. Panebože. Ne. Ne.

A v nohou taky. I tam jsou. Ten pocit se nedá zapomenout. Cizí těleso mu proniká kůží a nachází žílu. Cítí, jak v něm narůstá známá panika. Klepe se. Potí se.

Hlavně neomdli, přikazuje si v duchu. Teď ne. A ne tady. Ne. Bůh suď, co se stane, když to uděláš.

Jenže hlava se mu motá a krev se z ní rychle odplavuje. To málo, co v místnosti rozeznával, se rozplývá.

Než ztratí vědomí, zaslechne kroky. Někdo stiskne kliku. A dveře se otevřou.

ČÁST PRVNÍ

Už mi chutí v palci cuká,

něco nekalého ťuká.

William Shakespeare, Macbeth, 1606 (překlad E. A. Saudek)

DEN PRVNÍ

Sobota

Kapitola 1

Je dost pozdě, takže když vstoupí do dveří, v baru už je narváno. Probojuje se tlačenicí, zaujme místo v zadní části lokálu a opře se o stěnu. Je tam hlučno, hlava na hlavě. Přesně jak to má rád. Dokáže se chovat naprosto nenápadně. Nikdo mu nevěnuje pozornost – prostě splynul s pozadím podobně oblečených chlápků.

S lahví piva u rtů pozoruje cvrkot kolem sebe: muže chvástající se u pultu, opilce, kteří se halasně častují nadávkami, rozjíždějící se bujarou dámskou jízdu. To nejhorší, co společnost nabízí. I jeho vlastní poklesky působí tváří v tvář takové zhýralosti naprosto banálně.

K záchodům vrávorá nějaká blondýna. Krátká sukýnka, snubní prsten – muž, co ji chlípně svléká pohledem, sotva bude její manžel. Na druhé straně místnosti se vrtí a rozhlíží drogový dealer. Někdo ho osloví, on se hbitě rozhlédne kolem sebe a vzápětí proběhne rychlá transakce – prsty se mihnou a peníze zmizí v kapse výměnou za příjemný večer. Další zoufalec, co potřebuje zapomenout.

Všímá si drobných detailů. Přece se tím živí. Lokne si piva. Potlačí touhu zasáhnout. Dnes večer to není jeho věc.

Pohledem přejíždí po místnosti. Pak se zarazí, něco upoutá jeho pozornost. Černobílá uniforma, před níž se dav rozestupuje. Policista si ho všimne, skloní hlavu a promluví do vysílačky na rameni.

Vyčkává, co bude dál. Přitom dopíjí pivo. Do lokálu vejde další muž. Urostlý chlapík, navlečený do obyčejných šatů, košile se mu napíná přes břicho. Uniformovaný policista mu ukáže rukou. Povzdechne si a smíří se s osudem. Vypadalo to příliš krásně, než aby to mohla být pravda. Další večer v řiti.

Muž si mezi opilci proklestí cestu až k němu. Přímo vedle něj se zastaví.

„Kolik jsi jich měl?“ zeptá se a ukáže na lahev.

„Až moc málo,“ odpoví. „A co ty, seš tu na líbánkách?“

„Dneska ráno jsme přiletěli zpátky,“ zamračí se policista. „Měl jsem nechat mobil vypnutý. Takhle mě Marsh moh požádat, abych tě sehnal.“

„Tos nemoh zavolat, Jamie?“

„Tady není signál, sám to moc dobře víš, šéfe.“

Pomalu přikývne. Jasně že to ví. Je sobota večer a on nechtěl, aby ho někdo rušil. Má po šichtě, dnes slouží jiní detektivové. Na co potřebují zrovna jeho?

Ale svíravý pocit v břiše mu odpovídá jasně. Jde o něco vážného. O něco, co se vymyká běžné rutině. Odloží prázdnou lahev na stůl a vydá se za svým seržantem ven z baru.

„Detektiv inspektor Adam Bishop,“ představí se policistovi, který střeží místo činu, a předvede mu průkaz. Pak ukáže na kolegu. „Detektiv seržant Jamie Hoxton.“

Jamie taky vytáhne průkaz a policista je mávnutím ruky pustí za zátaras. Noc je mrazivá: Adam si přitáhne kabát těsněji k tělu.

Oba muži se zastaví a zkoumavě se rozhlížejí kolem sebe. Po opuštěné pustině se bojovně prohání vichr. O kus dál vévodí pohledu most, oni stojí dole pod ním a před sebou vidí valící se temnou řeku. Jsou na černé skládce, chabě zajištěné železným řetězem a dřevěnými deskami, na ceduli v rohu se skví obrázek vlčáka s vyceněnými zuby. Ale ochranka nikde. Nic tu nefunguje.

Adam tuhle oblast dobře zná. Kdysi z toho radnice udělala parcely pro výstavbu, ale pak došly peníze a radní zjistili, že obnova města funguje, jen když do ní sypou prachy doopravdy bohatí lidé. Jenže tady nikdo žít nechtěl. Výhled na vodu je depresivní. Po hladině plujou jedině nákladní lodi s hnusně odfukujícími naftovými motory. Takže pozemky zůstaly prázdné. Lidi, co nechtějí platit za odvoz odpadků, vycítili příležitost a bezdomovci našli mezi hromadami odpadků útulek.

Někdo Adamovi a Jamiemu podá osobní ochranné prostředky a oni na sebe natáhnou bílé kombinézy, rukavice a respirátory. Vydají se k místu zalitému světlem, kde se to lidmi jen hemží. Podrážky bot se jim boří do bahna. Adam se nemusí na nic ptát. Ví, co tam najdou. Všechno nasvědčuje tomu, že půjde o mrtvé tělo.

Je obklopené odpadky. Vlevo od něj leží na boku stará lednička, vpravo flekatá a promáčená matrace. Všude kolem se válejí spousty dalších zahozených věcí – prázdné plechovky od barev, umělohmotné zbytky, staré vchodové dveře. Tělo leží na zádech, zbytky oblečení na něm sotva drží. Pohlaví není podle čeho určit, nezbylo nic, co by jim umožnilo zjistit totožnost téhle bývalé lidské bytosti.

Obličej má napůl pryč, visí z něj krvavé cáry masa, pod ním prosvítají bílé kosti. Temné oční jamky zírají do nebe. Mrtvola se rozpadá, je špinavá a rozmáčená. Oční bulvy zřejmě přišly na řadu první, k těm se lze snadno dostat. Trup je dokonale vykuchaný – Adam vidí střeva, žebra, další orgány. A mrtvola vypadá, jako by se hýbala. To si na hnijícím mase pochutnávají zástupy červů.

„Zvířata se sem dostala dřív než my,“ poznamená Jamie. Adam zaslechne v odpadcích šustění. Pozvedne baterku a zírá na něj spousta párů žlutých očí.

Pokrčí rameny. Zatracené krysy. „Kdo k nám volal?“ chce vědět.

„Jeden bezdomovec,“ odpoví Jamie a ukáže na nesourodý hlouček lidí postávajících o kus dál. „Povídal, že to děsně páchlo a oni se toho smradu chtěli zbavit.“

„To jsem rád, že mají tak hezky srovnaný priority,“ poznamená Adam otupěle. „A víme něco od patologa?“

„Pořád ještě na něj čekáme.“

Jako na znamení se za nimi ozvou chvatné kroky a vynoří se nějaký muž. Adam si v duchu povzdechne. To snad ne, beru kohokoliv, ale proč zrovna doktor Greg Ross?

Patolog je navlečený do ochranné kombinézy, včetně respirátoru, ale i tak Adam z jeho výrazu pozná, že Ross uvažuje velmi podobně.

„Dotkl jste se těla, detektive Bishope?“ bafne na něj doktor a pohrdání kape z každého slova.

„Ovšemže ne,“ odsekne Adam. Není to jeho první případ ani první mrtvola. „Kdy budeme něco vědět?“ zajímá se.

Patolog odpoví rychle a úsečně. „Až budu hotov.“

Adam polkne jedovatou odpověď a mávne na Jamieho. Společně se vydají pryč, na obhlídku pozemku.

Jamie se rozhlédne po smetišti. „Bez hlídačů, bez bezpečnostních kamer,“ povzdechne si.

„Víme to jistě?“ poznamená Adam a ukáže na kameru, malou černou krabičku visící kousek od místa, kde Jamie zaparkoval auto. „Jdi to zkontrolovat.“

Jamie přikývne a odkráčí. Adamovu pozornost upoutá člověk, který si k nim razí cestu. Mladá žena. Na rozdíl od zbytku týmu kráčí energicky a její odhodlání je v příkrém rozporu se strašidelným okolím. Zvědavě se k ní vydá, podleze zátaras, shodí kapuci a respirátor a stáhne si rukavice.

Blíží se k dívce, ta se nedočkavě usmívá a tváře jí hoří. Ještě nikdy se s ní nesetkal.

„Detektiv Ellie Quinnová,“ představí se dívka, sotva se před ní Adam zastaví. Obřadně před sebe natáhne ruku a Adam ji užasle stiskne. Dívka má vlhkou dlaň.

„Co tady děláte, detektive Ellie Quinnová?“

„Jsem nově přidělená na oddělení závažné trestné činnosti,“ vysvětluje mladá žena. „Měla jsem nastoupit až v pondělí, ale zaslechla jsem, že se něco děje. Tak mě napadlo, že bych mohla být užitečná.“

Adam si matně vybaví poznámku starou kolik týdnů: Jamie se tehdy zmínil, že jim do týmu přibude nová posila. „Kde jste dělala předtím?“ zajímá se.

„Na podvodech, šéfe. Ale chtěla jsem zkusit něco o trochu víc… vzrušujícího.“

„To jste na správné adrese,“ usměje se na ni Adam. Je drobná, má blonďaté vlasy s mírně jahodovým odstínem, bledou pleť a nos posetý pihami. Díky velikým laním očím vypadá jako postavička z disneyovky.

Jestli se sem někdo ani trochu nehodí, tak právě ona. Tady, uprostřed noci, jí vítr čechrá vlasy a barví tváře do růžova jako dítěti. Nevinná srnka nedotčená záhrobními strašáky nedávno zesnulých.

Adam za sebou zaslechne pohyb a ohlédne se ke skupince bezdomovců. Postupně se začínají rozcházet, ale jeden stojí na místě. Nechce si nechat ujít příležitost zahrát roli svědka.

„Hlaste se detektivu Hoxtonovi,“ poučí Adam Quinnovou a ukáže směrem k parkovišti, kde se Jamie zrovna činí. „Ukáže vám co a jak. A teď mě prosím omluvte.“

„Ano, jistě,“ přikyvuje dívka chvatně a Adam přesune pozornost na kolemstojící.

Když bezdomovec vidí, že se k němu Adam blíží, zaváhá. Adam kráčí pomalu a vyhýbá se očnímu kontaktu. Muž je plachý jako vystrašený pes, na sobě má dlouhý špinavý kabát, potrhaná bagančata a černého kulicha staženého do očí. Adam vyloví cigarety, jednu si strčí do úst a krabičku muži podá.

Bezdomovec si umouněnými prsty vezme cigaretu, ale pořád je napůl obrácený k odchodu. Adam si zapálí a podá mu zapalovač. Když si ho bezdomovec bere, je od něj Adam na délku natažené paže.

„To vy jste nám volal?“ zeptá se Adam. Dlouze vdechne kouř a vzápětí ho vyfoukne do studeného nočního vzduchu.

„Jo.“ Muž stojící bokem k Adamovi se zadívá pod most na tábořiště bezdomovců složené z kartonových krabic a promáčených stanů. Své útočiště. Vrátí zapalovač a hladově potáhne z cigarety.

„Adam,“ představí se detektiv a napřáhne ruku, aby ji mužovi podal.

Ten se chvíli dívá podezřívavě, pak sevře cigaretu mezi rty a nabízenou ruku stiskne. Vzápětí honem o dva kroky ustoupí.

„Harry,“ poznamená.

„Kdy jste si toho všimli?“ zeptá se Adam.

„Teprve před pár hodinami. Povídal to Jim.“ Muž kývne směrem ke skupince schovávající se pod mostem. „Nechci ho dostat do nějakýho maléru,“ dodá.

„Nepadá v úvahu,“ ujistí ho Adam, ale v duchu si jména vrývá do paměti. „Zahlédli jste tu někoho? Neviděli jste, že by se tady někdo poflakoval?“

„Kdepak,“ odfrkne muž a ještě trochu se od Adama odtáhne.

„Žádný náklaďáky? Auta vysypávající odpadky?“

„Sem tam.“

Odmlčí se a Adamovi je jasné, že si muž něco nechává pro sebe. „Prosím,“ pobídne bezdomovce. „Nám může pomoct cokoliv.“

Harry znova potáhne z cigarety, načež se urputně rozkašle, až mu to škube celým tělem. Když záchvat přejde, upře na Adama zatrpklý pohled.

„Von je…,“ začne. Sklopí pohled a šoupe bagančaty zabořenými do bahna. „Je mrtvej? Nebo jsme měli… doktora…“

„Kdepak, kamaráde. Ten je tuhej, jak se patří.“

„Ale…“ Harry ukáže na skládku. „Doktor…“

„Je mi líto. Pro něj už nemůže žádnej doktor udělat vůbec nic.“

Bezdomovec potřese hlavou a upře pohled do země.

„Ne. Nic jsem neviděl,“ uzavře debatu.

Adam přijme porážku. I kdyby se od Harryho dověděl něco užitečného, bezdomovec je stejně bezcenný svědek. Každý obhájce mu jeho svědectví rozstřílí během několika vteřin.

Muž ukáže na cigaretu, která mezitím dohořela až k filtru. „Moh bych dostat ještě jednu?“ zajímá se.

Adam vyloví krabičku a podá mu ji i se zapalovačem. „Tumáte,“ pobídne Harryho a začne si šacovat kapsy. Vytáhne hotovost, kterou má zrovna u sebe – pár bankovek a mincí –, a muži ji podá. „Na přilepšenou,“ poznamená.

Muž shrábne peníze, chvatně odkráčí a nervózně se přitom ohlíží přes rameno. Adam stačí cigaretu dokouřit, než k němu dojde Jamie.

„Viděl něco?“ zeptá se, sotva se zastaví vedle šéfa.

„Nic. Překvapuje mě, že k nám vůbec zavolali. Co jsi udělal s tou naší novou posilou?“

„Ellie Quinnovou? Poslal jsem ji, aby to s pochůzkáři vzali dům od domu.“ Jamie zabloudí pohledem zpátky k místu činu. „Na tohle se nemusí dívat,“ dodá. „Navíc hned první den.“

Adam mlčky souhlasí. Má rád, když se v týmu objeví nová krev. Nováčci jsou stejní jako Ellie, dychtiví a zoufale toužící něčeho dosáhnout. Jenže ona vypadá tak nevinně. V duchu jí dal tři měsíce, než požádá o přeložení. Maximálně šest.

Adam se zadívá stejným směrem jako Jamie, k mrtvému tělu. Odpadky vytvářejí po zemi změť tvarů. I na tu vzdálenost Adam okamžitě pocítí zhnusení.

Ne, dneska dají Ellie Quinnové pokoj.

„Narazil jsi na něco s tou kamerou?“ zeptá se.

„Nefunguje,“ odpoví Jamie, „a navíc není moc dobrá, stačilo na ni kouknout a bylo mi to jasný. Tohle je dokonalé odkladiště. Žádní spolehliví svědci, žádné domy, z nichž by sem bylo vidět. Snadný přístup.“

Adam přikývne a rozhlédne se po pustině. Světla reflektorů se odrážejí od rozbitého skla a nasvěcují spoušť v blátě. Technici zajišťují stopy několika málo rozeznatelných otisků pneumatik nákladních vozů. Fotografie už mají hotové. Adam se otočí na Jamieho. „Jaký jsi vlastně měl líbánky?“ zeptá se.

„Nádherný. Kalifornské slunce, bílé písčité pláže, modré nebe.“ Jamie se odmlčí a ohlédne se po doktoru Rossovi, stojícímu nad mrtvolou. „Bylo to trochu jiný než dnešní noc,“ dodá.

Doktor Ross se otočí a rychle na ně mávne zvednutou dlouhou paží. Vydají se k němu.

„Muž mezi třiceti a čtyřiceti,“ jde patolog rovnou k věci. „Možná. Je mrtvý jen pár dnů, ale víc budu vědět, až mi ho dovezou na pitevnu a já se podívám, jak jsme na tom s entomologií. Měkké tkáně významně poškodil masožravý hmyz, vyřádil se hlavně na obličeji a v břiše.“

„Násilná smrt?“ zajímá se Jamie.

„Sám se sem nedostal, detektive Hoxtone,“ ušklíbne se Ross. „Zítra provedu posmrtné ohledání. Koukejte, ať jste v deset na místě.“

A bez dalšího slova odkráčí pryč.

„Stručné, ale milé,“ zamumlá Jamie. Adam se zhluboka nadechne.

Než tělo odvezou, vyšetřovatelé se kolem něj ještě jednou nahrnou a fotografují celou scénu. Je to dost odporné místo posledního odpočinku: krys a lišek kolem nepočítaně, před živly nebyl mrtvý taky nijak chráněn.

„Ani se nepokusil ho pohřbít,“ poznamená Adam.

„Třeba si vrah myslel, že ho tady sežerou a roztrhají, než někdo tělo najde,“ nadhodí Jamie.

„Nebo mu to bylo putna.“

Pak ho ale něco upoutá. Původně tomu nevěnoval pozornost, jenže teď, v zášlezích blesků na fotoaparátech a ve světle reflektorů, to v chaosu panujícím všude kolem vyniklo. Na boční stěnu vyhozené ledničky někdo zeleným sprejem nastříkal tři symboly: XII.

Adam na nápis mžourá přimhouřenýma očima. Jako by to sem vůbec nepatřilo: dokonale rovné čáry na chladničce povalené na bok. Přímo nad hlavou oběti. Znamení.

„Co si o tom myslíš?“ zeptá se Jamieho.

Ale na odpověď nečeká. Vykročí, svítí kolem sebe baterkou a prozkoumává skládku. Slyší pobíhání krys a chrastění odpadků. Jamie postupuje za ním a pohledem pročesává nepořádek, který je obklopuje.

„Tamhle,“ ozve se náhle. „Vrať se sem.“

Adam namíří baterku směrem, kam Jamie ukazuje. Kužel světla dopadne na další tři písmena.

Pomalu sklopí baterku a posvítí si na odpadky válející se všude kolem. Jde o suť z nějaké stavby. Dřevěné palety, cihly, kusy betonu. Ale číslice jsou pořád stejné. Nastříkané zeleným sprejem. XIV.

„A do prdele,“ zamumlá vedle Adama Jamie. „Snad si nemyslíš, že tu bude…“

Adam se obrátí k místu, kde se to kolem mrtvoly jen hemží kriminalisty, uniformovanými policisty a techniky. Všichni si hledí své práce.

„Tak pozor!“ zvolá. Hlavy se otočí. Dokud nezíská pozornost všech přítomných, mává Adam rukama. „Pozor!“

Skládka ztichne, všechny pohledy se upírají k němu.

„Tady,“ ukáže na sprejem nastříkané číslo. „Zajistěte tenhle prostor. Začněte tady hrabat. A všichni ostatní to prohledají okolo. Prozkoumejte všechny odpadky. Hledáme další podobná písmena.“ Nikdo se ani nehne, všichni na něj zírají.

„Do toho!“ křikne a lidé se proberou. Adam se obrátí k Jamiemu. Oči nad respirátorem mu jen žhnou.

„Číslo čtrnáct,“ prohlásí. Pak ukáže na ležící mrtvolu. „A tamhle číslo dvanáct.“

„Snad si nemyslíš –“ začne znova Jamie.

„Jo, myslím, krucifix,“ odpoví Adam. „Bude jich tady víc.“

Kapitola 2

Nacházejí další mrtvolu. Tělo zcela pohřbené pod cihlami a sutí, kde se k němu krysy nemohly dostat. Zabalené do deky. Bleděmodrá kostka. Sotva mrtvolu očistí, šéfka techniků přivolá Adama a pomalu odhrne cíp deky. Objeví se ženský obličej. Dlouhé černé vlnité vlasy. Oči zavřené, rysy nepoškozené.

„Trochu jiná káva ve srovnání s tím předcházejícím,“ poznamená klidně.

Adam už s Maggie Clarkeovou pracoval. Výkonná žena, chytrá, naprosto věcná. V jiném životě by předsedala rodičovskému sdružení ve škole či plánovala sbírkové akce a místní slavnosti, jenže ona velí svým ovečkám v jednotce techniků a místo o koláče a psí výstavy se stará o krevní vzorky. V jednání je hodně přímočará, ale pracuje rychle a přesně. Adam ji má rád. Čímž se liší od spousty jiných příslušníků sboru.

„Téměř odpočívá v pokoji,“ poznamená Adam.

Maggie se rozhlédne po smetišti. „Když myslíš,“ utrousí. Nepatrně se pousměje, načež rázně odpochoduje, jelikož její pozornost mezitím přilákalo něco jiného.

Dorazí oddíl psovodů. Černobílí španělové pobíhají kolem v kruzích, očividně zmatení.

„Nemůžou nic najít?“ zeptá se Jamie.

„O to nejde,“ odpoví psovod a tváří se zasmušile. „Nevědí, kde mají začít.“

Najde se další tělo. Vlastně jen kosti rozházené kolem, oddělené končetiny. A nad nimi číslo XVI. Než narazí na čtvrtého, dostaví se na scénu Adamův šéf. Vrchní superintendant Marsh zůstane stát za zátarasem a dlouhým prstem si Adama přivolává.

„Je jich víc?“ zeptá se Marsh, sotva Adam podleze pásku. V ostrém světle reflektorů má Marsh ještě propadlejší tváře než obvykle a zsinalou pleť zbarvenou došeda. Adam si stáhne z hlavy kapuci služební kombinézy, odloží respirátor a přikývne. „A já si myslel, že už od toho máme pokoj,“ povzdechne si Marsh.

Adam se poplácá po kapse, pak si uvědomí, že cigarety dal bezdomovci, a zakleje. Rázem svého dobrého skutku lituje, jelikož noc bude podle všeho dlouhá. Vedle stojící Marsh vytáhne vlastní krabičku a Adamovi nabídne.

„Dík,“ zamumlá Adam, zasune cigaretu mezi rty, a když Marsh škrtne zapalovačem, nakloní se k plamínku.

Oba muži chvíli postávají v naprosté tichosti, narušované jen praskáním hořícího tabáku a vydechováním kouře.

„Takhle jsem si sobotní večer nepředstavoval,“ poznamená Adam.

Marsh odklepne popel z cigarety vedle sebe do bláta. „Bishope, když se chceš zašít a užít si, že nemáš službu, měl by sis najít nějaký lepší místo,“ poučí Adama. „Mizení beze stopy jste v kouzelnický škole zřejmě ještě nebrali. Jsi stejně předvídatelný jako my všichni. Proč vlastně chodíš zrovna tam?“ Marsh znova potáhne z cigarety. „Ženu svých snů nenajdeš v odporným pajzlu plným dvacítek,“ dodá.

„O to nejde.“

„To je nakonec putna,“ odfrkne si Marsh. „Užij si to, Bishope. Ať se ti dílo daří.“

Vrací se doktor Ross. Když jde kolem nich, kývne na Marshe, ale Adama si nevšímá. „Pořád si děláš kamarády všude, kam přijdeš, co?“ poznamená vrchní superintendant ironicky, sotva doktor projde, zašlápne nedopalek do bahna a vydá se za patologem.

Adam dokouří cigaretu až k filtru a přitom se za svým nadřízeným dívá. Vidí dva starší, od sebe téměř nerozlišitelné muže, jak přicházejí na místo činu, Ross tam jde už podruhé. Oba jsou štíhlí – i když Adam ví, že Marshovi postavu zajišťuje nedostatek jídla a nadbytek nikotinu s kofeinem, zatímco Ross je symbolem utužování fyzické zdatnosti, zdravého jídla a cvičení. V dálce Adam rozeznává Jamieho, jeho podstatně rozložitější siluetu, mladého muže už dva týdny šťastně usazeného v manželství. Adam si vzpomíná, jaké je potěšení z toho, že člověk přistoupí na výhody usedlého života. Útulné večery na pohovce s domácí pečínkou k večeři a rodinným balením zmrzliny.

Z úvah Adama probere Jamieho pokřik. Odpoutá se od zátarasu a vydá se ke svému zástupci.

„Tak to máme pět,“ prohlásí detektiv. Psovodi odvádějí psy, ti radostně vrtí ohony a těší se, že dostanou odměnu.

„Víme jistě, že je to všechno?“

„Copak to nestačí?“ namítne Jamie.

Adam zasmušile přikývne. Vyšetřovatelé na pozemku vykolíkovali několik ohraničených prostor: jednotlivá místa s děsivými nálezy jsou samostatné jednotky. U každého nálezu postavili reflektory a čísla. Dávají pozor, aby nedošlo ke vzájemné kontaminaci. Pět těl v různých stadiích rozkladu. Pět lidí, kteří svého času byli osobnostmi, někoho milovali, někdo miloval je, někomu na nich záleželo.

Adam cítí, jak se ho zmocňuje vlna znepokojení. A taky drobné vzrušení při pomyšlení, co ho teď čeká. Vyšetřoval v životě víc vražd, než kolik byl schopen spočítat. Domácí spory, které se vyvinuly neblahým směrem, hospodské rvačky se špatným koncem, dokonce jednu tragickou vraždu malého děcka. Ale tohle ještě nezažil.

To je velké sousto.

Protože nad každým tělem je stejným zeleným sprejem nastříkané číslo. Adam nepotřebuje patologa, aby věděl, o co jde. Číslo šestnáct je téměř dokonale rozložené, nenasytnými krysami ohryzané na kost, některé kosti zmizely, asi si je nějaké zvíře odtáhlo do nory k dalšímu použití. Číslo dvanáct – tělo nalezené dneska jako první – je teprve v rané fázi zahnívání.

Adam ví, co to znamená. Jamie to ví taky. I vrchní superintendant Marsh to ví, jinak by tu nebyl.

Vrah odpočítává.

Tohle je teprve začátek.

Kapitola 3

Před spaním pokaždé postupuje stejně. Zkontroluje všechny dveře – na předních musí být řetěz, v zadních zámek na dva západy. Všechna okna zavřená. Postupně, jednu po druhé, zhasne lampy, ale vždycky až ve chvíli, kdy z pokoje vychází a už je zalitá světlem z další místnosti. Ujistí se, že ledky zastrčené do zásuvek se rozsvěcují. Uklidňující a zářivé.

Když se takhle konečně dostane do ložnice, Phil už většinou leží pod dekou. Závidí mu, jak je jeho život jednoduchý. Podle dechu odhaduje, že dnes Phil skoro spí. Dýchá pomalu, bezstarostně, klidně. Rozsvítí lampičku vedle postele. Je to dětská svítilna, ale ona přece víc nepotřebuje. Lampička promítá na strop hvězdičky a zalévá pokoj studeným namodralým jasem.

Zhasne lustr a vklouzne do postele vedle svého přítele. Ten se otočí, přitáhne ji k sobě, ruku jí položí kolem pasu, jednu nohu proplete s jejími. Bezpečí.

Sotva se probudí, okamžitě si uvědomí, že něco není v pořádku. Cítí kolem sebe tmu, hlubokou a dusivou, pohřbívající všechno kolem. Otevře oči. Nic se nepřihodí. Dech se jí zrychlí. Noční lampička je zhasnutá. Pokoj se ponořil do neproniknutelné tmy. Natáhne ruku, snaží se dotknout Phila, ale nahmatá jen studenou pokrývku.

Rázem je zase zpátky tam. Sama v naprosté temnotě. Za oknem slyší nějaké zvuky: houkání sovy, poštěkávání lišky. A pak ještě cosi. Cosi zvířecího, ale nepochybně lidského. Nářek, výkřiky bolesti. Utrpení a strach.

Bez hnutí leží v posteli. Ruce zatíná do přikrývky. Mrká, snaží se přimět oči, aby ve tmě něco viděly, ať je to cokoliv. Konečně sebere dost sil, aby se přes celou postel natáhla k nočnímu stolku. Prsty nahmatá přívodní šňůru k lampě, najde umělohmotný vypínač a stiskne ho. Nic. Nic. Začne vzlykat. Nejdřív tiše, po chvíli přidá na síle, nakonec ječí. Chvíli lapá po dechu a pak ječí dál.

Zničehonic vedle sebe ucítí tělo. Silné ruce ji drží za paže. Rozsvítí se baterka a světlo začne přejíždět po pokoji.

„Rom! Romilly,“ ozve se hlas. „Už jsem tady, omlouvám se. Nejde proud. Mrzí mě to.“

Vrhne se Philovi do náruče, vždyť přináší světlo, její spásu. Obejme ji a pevně ji k sobě tiskne.

„Mrzí mě to,“ opakuje Phil. „Neměl jsem tě tu nechávat. Jen jsem si zašel pro baterku.“ Přitáhne ji ještě pevněji k sobě, pak přes ně hodí deku a v posteli je oba zabalí. „Tak, už je to lepší?“ zeptá se tiše, ona se k němu přitulí a slzami mu promáčí tričko.

Vezme si od něj baterku a mocným kuželem světla ozáří ložnici. Svou ložnici. Ne tehdy. Dnes.

Cítí, jak pomalu, strašně pomalu, panika začíná opadat. Je v bezpečí. Oba jsme v bezpečí, říká si v duchu a pomalu upadá do neklidného přerušovaného spánku.

Den druhý

Neděle

Kapitola 4

Nad skládkou vyjde slunce a vyšetřovací týmy pracují pořád dál. Pět mrtvol, to zabere hodně času.

Marsh se už dávno vrátil do vytopeného domu a pohodlné postele. Doktor Ross ho záhy následoval.

Adam sedí v Jamieho voze, kafe, co mu přinesl laskavý strážník, vypil studené a doteď svírá v ruce prázdný kelímek. Vedle něj se za volantem nepohodlně zkroutil Jamie se svou skoro sto devadesát čísel vysokou postavou. Dvojitou bradu má zabořenou do hrudi, spí a těžce oddechuje nosem. Adam je taky unavený, vzhůru zůstává díky nepolevujícímu přísunu kofeinu a vědomí, co je čeká.

Rovná si myšlenky a duševně se připravuje na to, jak rozeběhne vyšetřování mnohonásobné vraždy.

Když někdo jemně zaťuká na okýnko, Adam vyletí. Otevře dveře a dívá se do unavené tváře Maggie Clarkeové. Ta má staženou kapuci, ale stále ještě je navlečená do kombinézy, sklání se k němu a unaveně se usmívá.

„Šípková Růženka je pořád v limbu?“ zeptá se.

Adam se podívá na Jamieho. Ten se ani nehne. „Celý život mu závidím schopnost vytuhnout kdykoliv a kdekoliv,“ poznamená Adam. „Máš pro mě něco, Mags?“

„Nemám, ale ještě nebalíme fidlátka. Je toho tady spousta, musíme projít haldy odpadků.“

„Můžeš mi aspoň něco naznačit?“ nedá jí pokoj.

„Neoficiálně?“

„Neoficiálně,“ ušklíbne se Adam.

„Je to jen předběžná úvaha, ale vypadá to všechno hodně promyšleně.“

„Co tím chceš říct?“ Maggie je, stejně jako Adam, zkušený harcovník. Ve svém oboru se vyzná, na místě činu se umí zorientovat, roky zkušeností ji naučily rozeznávat, co je normální a co ne. Tedy, co je normální za daných okolností.

„Těla jsou položená na zádech,“ začne Maggie. „Hlavy mají u…“ Prstem naznačí ve vzduchu obdélníkový tvar.

„Náhrobků?“

„Jo, taky by se to tak dalo říct. Ten, kdo tam těla umístil, tím chtěl něco říct.“ Poplácá kolegu po paži, pak se s úšklebkem narovná.

„Až budu mít něco konkrétního, ozvu se ti,“ ujistí ho. „Koukej se trochu vyspat.“

Sleduje ji, jak se vrací na místo činu, stahuje si nepoddajné vlasy do ohonu a přetahuje si přes hlavu kapuci.

Spánek nepadá v úvahu.

Je připraven začít.

Natáhne ruku a cvrnkne Jamieho do špičky nosu. Ten zachrápne a s trhnutím se probudí. Kalným pohledem se rozhlíží kolem sebe.

„Ty seš kokot, Bishope,“ zamumlá.

„Vyrážíme.“

Jamie se podívá na hromady špíny a odpadu. „Vyrážíme?“ podiví se. „Kam?“

„Na stanici. Musíme přece zahájit vyšetřování vražd.“

Přestože je víkend, služebnu zaplňují policisté. Adam už stačil vyhlásit pohotovost: kdo může, ať se dostaví.

Proti tomu, že musí do práce v neděli, nikdo nic nenamítá. Většina viděla zprávy a reportéři se předháněli ve spekulacích. Nalezená těla. Neidentifikovaná. Později přineseme podrobnosti. Žádný detektiv si nenechá ujít šťavnatý případ a všem je jasné, že zrovna teď mají jeden takový na stole.

Adam si stoupne před detektivy a zahájí poradu.

Obrazovku za ním zaplní narychlo sehnané mapy skládky, do nichž zanesl všechno, co mezitím zjistili. Pět těl, různý stupeň rozkladu, pohlaví mužské i ženské. Pitvy by měly začít ten den ráno a Adam vybere jednoho detektiva z týmu, aby zajel do márnice. Muž vypadne, provázen jedovatými gratulacemi a vtipnými poznámkami.

„Tak,“ prohlásí Adam, sotva rozruch utichne. „Vezmeme to od základních věcí. Přímo na místě průmyslová kamera není, takže najdete nejbližší kamery okolo, zvlášť ty, co sledují příjezdovou a odjezdovou cestu. Soustřeďte se hlavně na kamery rozeznávající registrační značky, pokud tam nějaké jsou. Time –,“ jeden z detektivů přikývne – „dej se dohromady s Ellie Quinnovou, přiberte maníka v uniformě a vemte to dům za domem. Od každého, kdo se v posledních několika měsících podíval směrem ke skládce, chci svědectví. Zapište si všechno, i kdyby vám připadalo, že to s tím nemá nic společného. A kdybyste narazili na něco hodně zajímavého, hned mi to hlaste.“

Sestaví skupinu pro identifikaci obětí a pověří Jamieho jejím vedením. Detektivové mluví jeden přes druhého, nemůžou se dočkat, až se vrhnou do práce.

Jenže Adam je mávnutím ruky uklidní. Ztichnou, soustředí se na velitele a čekají, až jim dá povel, aby vyrazili.

„Projděte všechny možné cesty kolem,“ pokračuje. „Všichni moc dobře víte, jak důležitých je prvních čtyřiadvacet hodin případu vraždy. Lidé zapomínají, důkazy spláchne voda, nahrávky z kamerových systémů se smažou. Jsme v nevýhodě, to je jasné. Některá těla byla pohřbená už před nějakým časem. Ale pokud ještě někde něco zůstalo, chci to mít.“ Adam se rozhlédne po svých lidech. I když povaha zločinu je úděsná, Adam cítí, jak ho rozjíždějící se vyšetřování nabíjí. „A chci to hned,“ dodá.

Všichni přikývnou a dají se do pohybu. Adam se přesune k Jamiemu a zůstane vedle svého zástupce stát.

„Nepřepísk jsem to?“ zašeptá s úsměvem.

Jamie se krátce uchichtne. „Bylo to tak akorát,“ odpoví tiše.

Adam se odmlčí a pozoruje hemžení vyšetřovatelů. Jsou nabušení, odhodlaní, plní energie. Má tyhle chvíle rád a s chutí své lidi sleduje. Z celého případu ale nemá dobrý pocit. Pronásleduje ho předtucha. Jako by se nechal chytit, polapit něčím, co není schopen dostat pod kontrolu. Cítí, jak ho to táhne pryč.

Přímo do tlamy pekelné.

Kapitola 5

Jamie sedí u počítače, hlava mu padá, oči se klíží. Víc než čtyřiadvacet hodin si pořádně neodpočinul.

Myslí na to, kde by měl být. Má poslední den dovolené. Měl by se rozvalovat na pohovce vedle Pippy a čučet na bednu. Nebo si mohli zajít na nedělní oběd, zpátky to vzít přes les, courat se a držet se za ruce.

Potřese hlavou a snaží se soustředit na práci. Jsou tady mrtví lidé. Zavraždění. Musí zjistit, o koho jde.

Klikne na další pohřešovanou osobu na obrazovce. Parametry pro vyhledávání už zadal, ale má jich tak zoufale málo, že to vyhazuje kdekoho. A protože o obětech opravdu neví skoro nic, nemůže prakticky nikoho vyloučit.

Rozhlédne se kolem sebe. Detektivové jsou v plné práci. Bishop sedí ve své kukani a telefonuje. Nepochybně se snaží získat dodatečné zdroje, větší rozpočet, víc přesčasů. Jamie ho pozoruje a cítí známou kombinaci obdivu a úcty.

Adam je stroj. Jeho chování nevykazuje sebemenší náznak únavy, natož známky otupělé odevzdanosti, kterou můžou roky strávené na oddělení vražd přinést. Jamieho mrzí, že nedokáže být víc jako Adam. Mít jeho odhodlání a houževnatost.

Jenže odhodlání v něm pomalu slábne, začíná převládat jednotvárnost. Jamie by si potřeboval udělat přestávku. Teď by to asi šlo, napadne ho a bez váhání na chvíli vypadne.

Sebere bundu, chvatně projde dvojitými dveřmi a ocitne se na parkovišti. Potřebuje trochu prostoru. A pět minut ticha.

Auta na sebe nejsou namačkaná, což mu připomene, že je neděle. Otevřenými stěnami betonové vícepodlažní budovy se prohání vítr. Jamie vytáhne z kapsy klíčky od auta, sedne si dovnitř a zabouchne dveře. Kabina je cítit cigaretami. Zatracený Bishop. Jamie nedbá, že venku je zima, otevře okno a zavolá manželce.

Pippa se ozve hned při prvním zazvonění. „To seš ty,“ prohlásí láskyplným hlasem. Jamie se neubrání úsměvu.

„Jsem to já,“ přitaká.

„Ještě jsi v práci?“

„Jo. Bude to dlouhý,“ dodá a dál nic nerozvádí. O tom, čím se dnes zabývá, nepotřebuje Pippa znát podrobnosti. Nemusí vědět o násilí, krvi a vraždách.

Má svou práci rád. Baví ho skládat k sobě kousky, které na začátku tvoří nesourodou směs, hledat v chaosu řád. Dokonce ani neúprosné ověřování údajů a rutinní postupy ho na rozdíl od ostatních detektivů nikdy neotravovaly. Ví, že si vede dobře, ale má dny, kdy si přeje, aby z toho všeho měl lepší pocit.

Pippa jeho život očišťuje. Kdykoliv Jamie přijede domů, má pocit, že tam na něj čeká zářící sluneční paprsek. Teď si představuje, jak jeho žena sedí v obýváku, nohy má natažené, přes kolena hozenou deku a k tomu jí tiše hraje hudba.

Seznámili se před šesti a půl rokem na jedné plážové grilovačce pořádané Adamem.

„Ty seš polda?“ zeptala se ho tehdy. Byl úmorně horký den. Vtom od solentské univerzity zavál chladivý vítr a rozcuchal jí vlasy. Na sobě měla žluté šaty bez rukávů. Nahé paže byly poseté pihami. Jamie od nich sotva dokázal odtrhnout oči.

„Jako většina z nás tady,“ odpověděl a ukázal na sešlost lidí na písčitém břehu. Nějaký Adamův známý měl na pláži chatičku. Majitel sám stál v tu chvíli před grilem, mával kleštěmi a něco vyprávěl. Vánek k nim zanesl vůni klobás a karbanátků, při níž se sbíhaly sliny.

„Jenže ty…,“ začala. „Vypadáš na to příliš mile.“

Nevěděl, jestli se má urazit, nebo mít radost. Ale už po hodině ho přemluvila, aby u nich ve škole udělal besedu o volbě povolání. Na konci druhé hodiny do ní byl zamilovaný až po uši. Dodnes nechápe, proč mu kruci trvalo tak dlouho, než ji požádal o ruku. Že by nedostatek sebedůvěry? Obava, že by ji vyhlídka na další pokračování jejich vztahu mohla odradit a že by si našla někoho vhodnějšího? Roli pravděpodobně hrálo obojí. Ať tak či tak, jedné krásné noci o pět let později, když společně sledovali západ slunce a byli jen sami dva, řekla ano. Návrh ze sebe dostal po třech sklenkách vína. Objala ho kolem ramen, políbila na zpocenou tvář a poznamenala: „Ty ňoumo, už jsem si myslela, že mě o ruku nikdy nepožádáš.“

„Zkusím to nějak zvládnout a dostat se domů na večeři,“ vytrhne se ze vzpomínek.

„A já to zkusím vymyslet tak, abys měl nachystané něco, co si můžeš kdykoliv ohřát v mikrovlnce.“ Jamie svraští obličej. Strašně ho mrzí, že ji nejspíš zklame, ale i ona ví, že by byl zázrak, kdyby se dostal domů brzo. „Neměl bys odtamtud utíkat, když tě Adam potřebuje,“ pokračuje Pippa. „Vždyť jsi jeho věrný zástupce a tak vůbec.“

Zní to trošinku kousavě, ale oba vědí, že je to pravda. Jamie a Adam byli přátelé dávno předtím, než Adam začal rychle stoupat v kariérním žebříčku. A nějakým zázrakem jim to vydrželo.

„Však on to zvládne,“ namítne Jamie. „Stejně s ním trávím až moc času.“

„Jen nechci, aby se z tebe stal někdo jako on, rozumíš?“ prohlásí žena.

Jamie se krajně nepravděpodobné představě, že by se začal podobat šéfovi, zasměje. Pak se rozloučí a nechá manželku, aby si užívala zbytek dne. Bylo by vůbec možné, že by se on – přerostlý plyšový medvídek, kterého mají všichni na potkání rádi – mohl někdy Bishopovi vyrovnat? Nedokáže si to představit.

Najednou volá jejich nový učeň. Ellie Quinnová. Ta vedle Jamieho vypadá jako drobné ptáče. Celý den kolem něho poletuje a pípá. Přijme hovor.

„Kde jsi, seržo?“ zeptá se Ellie. „Myslím, že známe totožnost jedné z obětí.“

„Šel jsem si pro něco do auta,“ zalže. Otevře dveře a vystoupí, mobil stále tiskne k uchu. „Jen si to myslíš, nebo to víte jistě?“

„Docela jistě,“ odpoví. „Na pitevně našli u čísla dvanáct v zadní kapse toho, co mu zbylo z kraťasů, bankovní kartu. Jméno: Stephen Carey. Manželka před třemi dny nahlásila jeho zmizení.“

„Časově by to odpovídalo,“ poznamená Jamie. Odmlčí se, protože na druhé straně zaslechne tlumené dohadování. Pak se Ellie opět ozve.

„Šéf ti vzkazuje, že máš zůstat, kde jsi,“ oznámí Jamiemu. „Prý jde za tebou.“

Jamie s povzdechem sklouzne zpátky na sedadlo řidiče.

Kapitola 6

Jakmile ukážou služební průkazy, manželka se zhrouceně opře o dveře. Dlaněmi si zakryje ústa a v očích má děs.

„Jste tu kvůli Stephenovi,“ zašeptá.

„Ano. Můžeme jít dál?“

Pomalu přikývne a pustí je do domu. Projdou světle vymalovanou chodbou do obývacího pokoje. Po podlaze jsou rozházené hračky. Na koberci si dva malí kluci hlasitě hrají s umělohmotnými auty. Když detektivové vejdou, z pohovky vstane starší žena, tvář má vážnou.

Manželka se ujme představování: to je její matka, přišla pomoct, když tu Stephen není. Všichni si potřesou rukama, formálně a zdvořile. Vyčkávavě.

Starší žena odvede chlapce z pokoje. Manželka jim nabídne čaj, kávu, vodu. Adam a Jamie odmítnou. Je to běžný začátek, společenské tanečky, na které je Adam zvyklý. Všichni se posadí, manželka proti Adamovi a Jamiemu.

„Vy jste ho našli, viďte?“ vyhrkne žena náhle.

Adam se obrní a zaujme nezúčastněnou pozici, která mu za tu spoustu let tolikrát pomohla. „Včera v noci bylo u Northbrookského mostu nalezeno tělo,“ prohlásí. „I když je třeba ještě provést řadu testů, abychom měli úplně jasno, jsme přesvědčeni, že jde o vašeho manžela. Je nám to líto.“

Žena přikývne a ještě zlomek vteřiny udrží dekorum. Pak zkřiví ústa, zaboří obličej do dlaní a tiše škube rameny. Adam čeká. Slyší, jak vedle něj popotahuje Jamie, a honem se na svého zástupce podívá. Jamiemu se nebezpečně třese brada. Zaznamená Adamův pohled a odhodlaně zatne zuby.

Manželka vzhlédne a oči má rudé. „Viděla jsem to dnes ráno ve zprávách,“ vzlykne. „Hned mi bylo všechno jasné. Věděla jsem, že je to Steve.“

„Můžete nám popsat, za jakých okolností manžel zmizel, paní Careyová?“

Popotáhne a kapesníčkem si očistí nos. „Moc vám toho nepovím. Šel si zaběhat, jako jindy. Ve čtvrtek večer. Jenže tentokrát se domů nevrátil.“

Zvedne pohled a Adam přikývne, aby ji povzbudil k dalšímu hovoru.

„Nejdřív jsem si myslela, že se vydal o kus dál než obvykle. Že svoje tři míle zvedl na čtyři. Jenže uběhla hodina a setmělo se. Napadlo mě, že mohl mít nějakou nehodu, tak jsem zavolala k sousedům, jestli by mi nepohlídali kluky, a vydala se ho hledat. Ale na jeho obvyklé trase jsem ho nenašla. Tak jsem rovnou zavolala na policii. Věděla jsem to. Steve by jen tak neodešel, aniž by mi o tom řekl.“

Adam četl hlášení o pohřešované osobě. Stephen se prostě ztratil. Beze svědků, bez nejmenšího náznaku, kam se mohl podít. Výjezdovka se ho snažila vystopovat a její členové odvedli slušnou práci. Promluvili s přáteli, se členy rodiny, obvolali nemocnice, ale měli smůlu. Teď už je jasné proč.

„Měl nějaké zažité zvyky?“ zeptá se Adam. „Dělal pravidelně totéž?“

„Moc ne, skoro vůbec.“ Chvatně shrne manželův život. Otec rodiny, nic neobvyklého. Jezdil do práce – advokát v jedné místní právnické firmě – a na nákupy. O víkendech bral děti do parku a chodil plavat.

„Ale vždycky si dával záležet, aby byl v kondici,“ poznamená Stephenova manželka. „Běhal každý den.“

„Každý den? A v kolik hodin vyrážel?“

„Kolem osmé. Jakmile byly děti v posteli. Nikdy nezůstal pryč víc než půl hodiny. Proto jsem věděla, že se něco děje, když se nevracel domů.“

„A přihodilo se v poslední době ještě něco neobvyklého? Něco, co by se vymykalo běžnému pořádku, ale třeba jste tomu v tu chvíli nevěnovala pozornost.“

„Ne. Vůbec ne.“ Zmlkne a zamyslí se.

„Paní Careyová? Pro naše vyšetřování může být důležité úplně cokoliv, i když vám to připadá jako bezvýznamná drobnost.“

„Je to hloupost,“ potřese hlavou. „Ale bylo to divné. Před pár týdny jsem jednou ráno sešla dolů a našla zadní dveře odemčené. Steve se zapřísahal, že zamkl, ale odemčeno prostě bylo. A…“

„A?“ pobídne ji Adam.

„V kuchyni na podlaze jsem našla písek. Ne moc, ale dost, aby mi vrtalo hlavou, jak se tam dostal.“

„Ale jinak se nic nestalo? Nikdo vám nic neukradl?“

„Vůbec nic mě nenapadá. Jen ta trocha písku. Když vám to teď vykládám, připadá mi to jako úplná pitomost.“

„Ne, děkujeme. Moc jste nám pomohla.“ Adam se zadívá na Jamieho, který si všechno zapisuje do bloku. „Nemáte jeho hřeben? Nebo zubní kartáček?“ zeptá se paní Careyové. „Budeme potřebovat s něčím srovnat výsledky analýzy DNA. Abychom mohli tělo oficiálně identifikovat.“

„Myslela jsem, že to budete chtít po mně,“ poznamená žena. „Jako to dělají v televizi.“ Dlouze vzdychne. „Abych pravdu řekla, docela se mi ulevilo, že to nemusím podstoupit. Nechci ho vidět… takhle. Chci si ho pamatovat, jaký byl,“ dostane ze sebe a zase se dá do pláče.

„Ne. Bez problému to zvládneme takhle,“ ujistí ji Adam.

Je rád, že jí nemusí vykládat, co se vlastně jejímu manželovi stalo. Že ji nemusí nutit, aby pochopila, co dokážou krysy, lišky a červi. Že manžel už nemá ten svůj známý obličej, který by šlo identifikovat.

Žena vstane, aby jim přinesla manželův zubní kartáček. Vyjde z obývacího pokoje a pořád pláče.

Adam se podívá na Jamieho. „Myslíš, že se jim někdo vloupal do domu?“ zašeptá. „Že se tu chtěl porozhlédnout?“

„Je to možný. Proč ne?“ uvažuje Jamie. „A kde ho vlastně zavraždili? Když někoho zabiješ, je daleko snazší nechat tělo ležet tam, kde padlo.“

Adam přikývne. Koukne se do spisu: sto osmdesát jedna centimetrů, hnědé vlasy, hnědé oči. Vytrénovaný. Takového člověka není snadné přenášet.

Když se žena vrátí s červeným zubním kartáčkem, zmlknou. Adam vytáhne sáček na důkazní materiál a kartáček do něj vloží.

„Jak umřel?“ zeptá se paní Careyová a má prosebný pohled. Tohle Adam už zažil. Tu zoufalou potřebu uchovat si naději, že jejich milovaný netrpěl, že nezemřel v bolestech.

„Ještě je moc brzo,“ odpoví ženě. „Brzy budeme vědět víc. Pošleme sem našeho psychologa a ten tu s vámi zůstane. Bude vás schopen průběžně informovat o vývoji vyšetřování.“

„Ale zavraždili ho, ne?“

„Jsme přesvědčeni, že ano.“

„Ach bože.“ Zase se celá schoulí a hlavu složí do dlaní. Do pokoje se vrátí starší žena s oběma chlapci v závěsu. Když synové uvidí plačící maminku, zmlknou. Adam si to vyloží jako signál, že mají vypadnout.

Dojdou k Jamieho vozu a nasednou.

„Dvě děcka,“ vydechne Jamie a zapne si bezpečnostní pás. „Viděl jsi je? Dva krásný malí kluci, kteří teď budou vyrůstat bez otce.“ Adam sleduje, jak Jamie popotáhne a utře si nos do rukávu.

„Aspoň si vem kapesník,“ napomene ho Adam. Jamie zaloví v kapse a vytáhne starý zmuchlaný kus látky.

„Omlouvám se,“ zamumlá. „Když ono je to tak strašně smutný. Nechápu, jak to zvládáš. Že dokážeš zůstat takhle klidný.“

Adam se hořce pousměje. „Tvrdej jako žula,“ poznamená.

„Docela by se mi zamlouvalo, kdybys mi kus té skály mohl předat. Člověk by řekl, že po patnácti letech u sboru zvládnu podat zprávu o úmrtí a nerozbrečet se.“ Jamie se podívá předním sklem na dům mrtvého muže. „Jen mi pořád běží hlavou, jaký je to asi pocit, když se ti na prahu objeví policajti.“

„To je fakt děs,“ přitaká Adam. Jamie ještě jednou popotáhne a Adam se tichounce usměje. „Hlavně ať ti to vydrží, ty cíťo,“ poznamená a poplácá Jamieho po paži.

„Přestaň si ze mě utahovat.“

„Neutahuju! Přísahám,“ prohlásí, a když se na něj Jamie nevěřícně podívá, zopakuje to ještě jednou. „Ty seš moje svědomí. Držíš mě, abych si uchoval lidský přístup. Kde bych byl, nebýt tebe?“

„No jasně. Kde bys byl,“ přikývne Jamie. „Se svým svědomím. A s tou arogancí. Kašleš přece na celý svět.“

„Tak ti pěkně děkuju,“ rozesměje se Adam a Jamie se na něj soustředěně zadívá. „Ale vážně, Jamie,“ pokračuje Adam, „seš dobrej chlap. A proto seš taky dobrej policajt. Jestli za to platíš tím, že pofňukáváš, když oznamuješ něčí úmrtí, není to tak velká cena.“

Jamie na něj chvíli zírá. „Taky seš dobrej kluk, Adame,“ prohlásí po chvíli, ale Adam se zakaboní, jako by se mu ta slova moc nezamlouvala.

„Pojedeme?“ zeptá se raději a Jamie nastartuje motor.

Zpátky jedou mlčky, ticho vyplňuje jen vysílačka, a Adam přemítá o případu.

Vytáhne z aktovky spis pohřešovaného muže a znova si prohlíží snímky. Listuje jimi. Pasová fotografie, pohledný, usmívající se chlapík. Pak další, na níž je se syny. Za ní dva záběry ze závěrů závodu na deset kilometrů: zdravý a silný. Jamie má pravdu. Přemoct ho a odtáhnout musela být pěkná fuška. Mrtvého nebo živého.

„Myslíš, že ho někdo sledoval?“ zeptá se Adam. Jamie na chvíli přestane pozorovat silnici a podívá se na něj. „Že ho pozoroval, studoval jeho zvyky?“ pokračuje Adam. „Využil otevřených zadních dveří a trochu se uvnitř porozhlédl?“

„Je to možný. Díky tomu vrah naprosto přesně věděl, kde ho může přepadnout beze svědků. Ale proč? Co na tom člověku bylo tak zvláštního?“

„No jo. Právě na to potřebujeme přijít.“

Byl Stephen Carey pečlivě vybraný cíl? Adam ví, že nejčastějšími oběťmi sériových vrahů se stávají lidé, kteří patří k nejzranitelnějším: prostitutky a prostituti, homosexuálové, děti, lidé na útěku, starší občané. Stephen do žádné z těchto kategorií nezapadal. Nebo ano? Že by měl nějaké tajemství? Nebyl by první ženatý homosexuál na světě.

Adamovi do úvah zazvoní telefon. Volá detektiv z márnice.

„Tak už to tu mistr balí,“ vyhrkne. „Hned sem zajeď, šéfe, nebo ti zdrhne, aniž se cokoliv dovíš.“

Adam divoce mávne na Jamieho, ten šlápne na plyn a zamíří k nemocnici.

Kapitola 7

Když Adam a Jamie dorazí na místo, Ross tam ještě je, ale chytli ho na poslední chvíli: má na sobě kabát a v ruce drží kufřík.

Jakmile uvidí Adama, povzdechne si.

„To je milé, že jste se k nám obtěžoval, Bishope,“ poznamená ironicky. „Podle všeho chcete, abych začátek víkendu ještě o pár chvil odložil, že?“

„Ano. Prosím,“ požádá ho Adam a snaží se, aby to neznělo příliš ironicky.

Ross ho obdaří povýšeným úsměvem a pak oběma pokyne, aby ho následovali do prosklené místnosti v zadní části márnice. Před nimi tam na nerezových stolech leží pět těl. Některá už jsou přikrytá prostěradly a připravená na přesun do pytle na mrtvoly a v něm do mrazáku, jiná asistenti teprve sešívají a ukládají do nich na správná místa vnitřnosti.

Ross ukáže na nejbližší mrtvolu. „Takže odleva doprava,“ začne. „Číslo šestnáct je po smrti nejdéle.“ Ross se s tázavě zvednutým obočím podívá na detektivy přes rameno. „Předpokládám, že kromě Stephena Careyho se zatím nepodařilo určit jejich totožnost,“ ujišťuje se.

„Děláme na tom.“

„Hlavně žádný spěch,“ poznamená pohrdavě. „Takže v tuhle chvíli je máme označené čísly. Šestnáctku našli z velké části pohřbenou pod sutinami. Odhalené části, tedy zejména paže a lebka, byly obrané na kost, některé kusy těla se nenašly, nejspíš se o ně postarali mrchožrouti. Trup byl lépe chráněný, ale i když si s ním moji specialisté hodně vyhráli, pořád je to dost hrozný binec.“

Adam se podívá na mrtvolu ženy. Hrudník drží pohromadě velké černé stehy táhnoucí se po boku a přecházející na břiše v neforemnou změť. Kolem jsou rozložené šedivé kosti, lebka bez čelisti zírá k nebi.

„Tělo bylo dokonale vykuchané,“ pokračuje Ross. „Jako příčinu smrti jsme určili vykrvácení v důsledku četných hlubokých bodnutí nožem.“ Se zachmuřeným výrazem se odmlčí. „A vůbec jich nebylo málo, podle mého odhadu přes dvacet,“ dodá. „Srdce a plíce má na kaši.“

„Jak dlouho s tím mohla zůstat naživu?“ polkne Jamie.

„Moc dlouho ne, detektive Hoxtone,“ odpoví Ross. „Masivní ztráta krve způsobila poměrně rychlou ztrátu vědomí. Jdeme dál.“

Patolog udělá krok doprava a pokyne asistentovi, aby odhrnul prostěradlo. Ten poslechne a objeví se mrtvola muže, tentokrát mladšího. Černé vlasy, rozložitější postava.

„Číslo patnáct na tom bylo o něco líp,“ prohlásí Ross. „Ale ne o moc. Tři hluboké bodné rány do trupu. Hladký průnik, rovnou do srdce.“Adam se zadívá na tělo. Je to tak, muž má v hrudníku tři krvavé štěrbiny.

„Takže opět divoký útok?“ zeptá se patologa.

Ross přikývne. „Zabít člověka tímhle způsobem vyžaduje vynaložení značné síly. Vašemu útočníkovi na výsledku hodně záleží.“

Adam zachytí Jamieho pohled. Stažené obočí, zamračený výraz. Přeskočí mezi nimi nevyřčená myšlenka: tohle nejsou dobré zprávy.

„A tady máme číslo čtrnáct,“ pokračuje Ross a ukáže na další stůl. Čeká je tam úplně odlišné tělo. Adam si je pamatuje ze skládky, žena zabalená do deky.

„Tato žena a tadyhle číslo třináct, muž, jsou na tom oba stejně,“ přednáší Ross. „Příčina smrti bylo vykrvácení z ran zasazených tady.“ Ross znovu pokyne asistentovi. Ten zvedne mužovu paži: je pokrytá záplavou řezných ran a hlubokých seknutí. Adam svraští obličej. „Na obou stranách stejně. U obou obětí,“ dodá Ross.

„Takže takhle vykrváceli?“

„Částečně,“ zamračí se Ross. „Z prokrvení ran lze usoudit, že některé byly zasazeny posmrtně.“

„Ale proč?“ zeptá se Adam překvapeně.

„Těžko říct. Aby se tím něco zamaskovalo?“

„Tetování? Nějaké poznávací znamení?“ navrhne Jamie.

„A to není všechno,“ poznamená Ross. „Oba byli spoutaní. Na zápěstích a kotnících mají stopy po poutech. Zřejmě takových čtyřiadvacet hodin, vezmeme-li v úvahu obsah žaludku a dehydrataci. Úbytek krve musel být pomalý. Chvíli to trvalo, než umřeli. Možná pár hodin. Deky, do nichž byli zabalení, jsem poslal do laborky.“

„Takže místo činu poznáme snadno,“ obrátí se Adam na Jamieho.

„Až ho najdeme,“ poznamená Jamie.

Ross si jich nevšímá. „A poslední,“ pokračuje v představování. „Číslo dvanáct. Stephen Carey. Moc toho z něj nezbylo. Vybavujete si ho?“

„To se nedá zapomenout.“

„Ponechán živlům na pospas,“ zadeklamuje Ross. „Výrazná aktivita zvířat a hmyzu. Ještě čekám na potvrzení od entomologa, ale podle mého kvalifikovaného odhadu je po smrti tak tři dny. Odpovídá to vašemu hlášení o zmizení?“

„Pohřešuje se od čtvrtečního večera. Příčina smrti?“

„Stejná jako u ostatních. Vykrvácení. I když je těžké určit, kde krvácel. Ale v době, kdy se k němu dostali zmínění živočichové, mu moc krve v těle nezbývalo. Teď už nezbývá moc ani z těla, tečka. Vsadím se, že byste chtěli znát dobu smrti jednotlivých obětí.“ Adam přikývne. „Jdeme-li odleva doprava,“ ukazuje Ross na vyrovnané stoly, „jsou mrtvoly čím dál kratší dobu po smrti. Nejstarší byl v zemi asi šest měsíců. Už jsme odeslali na testy vzorky krve a taky tkáň ze všech zasažených míst.“

„Děkuju,“ přikývne Adam a zoufale se snaží, aby jeho vděčnost nevyznívala nuceně. „I za to, že to všechno děláte v neděli,“ dodá.

Patolog si povzdechne. „Můj nápad to nebyl,“ utrousí a dlouze se na Adama zadívá. „Tohle je dobrý případ, Bishope, jako dělaný pro vás, co?“

„Dobrý? To bych zrovna –“

„Pro vaši kariéru. Všichni vás budou sledovat. Jak si vedete. Posledně jste to nezvlád, tak teď přišla vaše chvíle.“

Adam potlačí vlnu znechucení, která mu sevře žaludek. „Chci jen to, co všichni ostatní,“ ujistí Rosse. „Zastavit toho grázla.“

Ross posměšně sykne. Adam do něj nevraživě zabodne pohled.

Jenže Ross má pravdu. Tohle vyšetřování přiláká pozornost ze všech stran. Zajímat se budou nadřízení, tisk, ostatní policejní oddělení. Jeho kariéru to určitě postrčí směrem k funkci vrchního superintendanta.

„Takže příčina smrti je u všech stejná,“ vloží se do hovoru Jamie v zoufalé snaze odvést oba muže od vzájemného napadání.

„Rány nožem, jejichž důsledkem bylo vykrvácení, ano,“ přikývne Ross.

„A to všechno v posledních šesti měsících,“ dodá Adam. Rozhlíží se po řadě mrtvých těl a uvažuje nahlas. „Ale kromě místa, kde se našli, nemají společného prakticky nic. Muži a ženy. Ve věku od dvaceti do šedesáti, je to tak?“ Patolog přikývne. „A liší se zevnějškem, rasou i stavbou těla.“

„Takže sestavování profilu obětí bude noční můra,“ zašeptá Jamie, stojící vpravo vedle Adama.

Celý tenhle zatracený případ je noční můra, pomyslí si Adam, když odcházejí. Nic tu nedává smysl. Pět obětí, nad každým tělem číslo. První dva zavraždění rychle, jako v zuřivosti. Pak ti ostatní: spoutaní, a jak Adam odhaduje z povahy zranění, také týraní. Umírali pomalu. Jejich poslední chvíle někdo protahoval.