Tento příběh je fikce. Nikdo z lidí, o kterých píšu, neexistuje. Anebo naopak; každý z nich existuje ve stovkách, tisících a milionech exemplářů. A všichni do jednoho zažívají situace vykreslené v této knize. Opakují se ve všech koupelnách, jídelnách a především ložnicích celého světa, napříč kontinenty i generacemi. Kdo se v nich pozná a bude dotčen, tomu se omlouvám. Kdo je vezme s úsměvem a pochopením, tomu děkuji. Je skvělé vědět, že člověk není na své vlně sám.

MUŽ VDANÝCH ŽEN

Copyright © Alex Walló, 2024

Illustrations © Barbora Balgová, 2024

ISBN 978-80-249-5408-0

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

1.

Linda o svém klíně nikdy neměla valné mínění.

„Mám ji jako špatně sbalený kufr,“ říkala.

Oprava! Vlastně to byla hláška jejího manžela, který podobným způsobem komentoval většinu jejího těla. Zřejmě to mělo být vtipné, ale nebylo. Naštěstí to od něj moc často slýchat nemusela, sotva jednou za pár týdnů.

Já na jejím těle žádnou chybu neviděl.

A pokud jde o jejího muže, nevím, jestli má kompetenci něco takového posoudit. Neznám ho osobně, jen z doslechu od lidí. A taky od Lindy. Nejspíš je to fajn chlap, ale tak trochu bez fantazie. Dokonce ani tu hlášku o špatně sbaleném kufru nevymyslel sám, znám ji z jednoho filmu.

Lindě je třicet osm a spolu to táhneme necelé dva roky. Seznámili jsme se na oslavě padesátin jednoho společného přítele, do té chvíle jsme o sobě neměli ani ponětí. Já tehdy nepil, protože jsem přijel na motorce, a Linda pro změnu dobírala nějaké léky. Jako jediné dva střízlivé nás to nevyhnutelně přitáhlo k sobě. Nakousli jsme ten večer několik témat, a protože se nám spolu dobře povídalo, dohodli jsme se, že je musíme někdy dořešit. Setkali jsme se asi o týden později, a procházkou po náplavce a pak přes dva tři smíchovské bary jsme se dostali až ke mně domů.

„Nic si od toho neslibuj,“ upozornila mě ještě dole na chodníku.

Pokrčil jsem tehdy rameny. Většinou si neslibuju nic od ničeho a od nikoho, člověk si aspoň ušetří zklamání.

U mě jsme pak další dvě hodiny probírali knížky, filmy a muziku. Bylo mi s ní senzačně a stačilo k tomu jen si povídat.

„Tohle je vážně divný,“ řekl jsem později.

„A co?“

„Jsme spolu skoro půl dne a ještě jsem na tebe nesáhl.“

Pousmála se tak, jak to umí jen ona. „Už mě napadlo, jestli náhodou nejsi rozbitý.“

Dívala se mi do očí pohledem, který jsem do té doby neznal. Bylo mi čtyřicet tři a i v tomhle pokročilém věku jsem se setkal s něčím novým.

Odložil jsem skleničku na stůl, přisunul se blíž a položil jí dlaň na bok. Ne na zadek, ne na prsa, ale do míst někam na půl cesty. Byl to dotek, proti kterému nejde relevantně protestovat. Když jsem jí pak dal pusu, jako bych spadnul do propasti.

Ne, nebyl jsem rozbitý. Ani ona nebyla. Naopak.

Hned napoprvé souhra jako předtím nikdy s nikým.

A tak to pokračuje už skoro dva roky.

Náš vztah prošel za tu dobu několika fázemi. Prvních šest měsíců jsme to brali jen jako zpestření všedních dnů, jenže pak se něco zvrtlo a já se do Lindy zamiloval. Chtěl jsem s ní být za každou cenu, nechápal jsem, jak mi může třeba den vůbec nenapsat nebo nezavolat. V duchu jsem si přál, aby odešla od rodiny, což byl samozřejmě nesmysl, a kdyby mnou necloumaly hormony, věděl bych to sám. S koncem prvního společného roku jsem pochopil, že jestli ji nechci ztratit, tak se musím vzpamatovat. Dokázal jsem to a postupně jsme se naučili koexistovat.

Měla manžela a dítě, nemohla mi dát víc, než už dávala. Byla srozuměná s tím, že mám i jiné partnerky, ale nijak to nekomentovala. Nemohla mi dopřát plnohodnotný vztah, proto necítila právo mi něco zakazovat. Já naopak věděl, že ona nikoho dalšího nemá. Že ten čas, který si vyšetří mezi prací a rodinou, věnuje jen mně. Byl jsem pro ni vedlejší kolej, na kterou ona z té hlavní občas na pár hodin sjede. Důležitá, ale vedlejší.

Popravdě jsem Lindě neměl co nabídnout. Její manžel byl solidní muž v dobrém postavení. Richard Vacke, syn českých emigrantů, narozený v Londýně. S Lindou se seznámili, když se tam po studiích vydala poznat svět. On s ní poté odjel do Prahy, kde začal pracovat jako finanční poradce. Peníze, akcie, deriváty a všechny tyhle věci, kterým já nerozumím. Kdybych rozuměl, nemám garsonku na Smíchově, ale hezký velký dům na okraji Prahy jako Richard, Linda a jejich desetiletý syn Max.

Zatímco její manžel byl kapacita přes finance, Linda provozovala realitní kancelář o jednom člověku. Nemusela, protože Richard by rodinu uživil sám, jenže Linda by se vydržovat nikdy nenechala. Už při studiích si přivydělávala hlídáním dětí a kromě několika měsíců mateřské pracovat nikdy nepřestala. Dělala ovšem jen sama na sebe. Měl jsem možnost ji při tom několikrát pozorovat a pochopil jsem, že by s ní málokdo udržel krok. Byla k sobě tvrdá a ostatním by nejspíš měřila stejně. Než tedy pracovní konflikty, raději si za své výhry i prohry odpovídala sama.

Když se ke mně domů dostala poprvé, jen tak mimochodem sjela byt znaleckým okem. Profesionální deformace, nic jiného za tím nebylo. Rozhodně nešlo o to, že by odhadovala moji finanční sílu. V mém případě spíš finanční slabost. Jak jsem totiž poznal časem, tohle ji nikdy nezajímalo. Největší devízou každého člověka pro ni bylo, jestli pracuje. Pokud šlo o mě, nejspíš jí bylo jedno, že píšu knížky. Mohl jsem být klidně barman, geodet nebo třeba varhaník v kostele, na profesi nesešlo. Hlavně že jsem se životem jen tak neflákal.

Kancelář měla napůl doma a napůl v autě. K práci jí stačil notebook, telefon, propiska a notes Moleskine. Především ale byla pořád někde na schůzkách nebo na cestě mezi nimi. Když přitom strávila pár hodin se mnou, nikdo nemohl pojmout sebemenší podezření. Nehledě na fakt, že Richard nejspíš ani nežárlil. Byl si Lindou jistý. Vlastně by si byl jistý skoro každou ženou. Pravda je taková, že kdyby si některá měla volit mezi životem se solidním Richardem a životem s někým, jako jsem já, měla by snadné rozhodování. U Lindy to bylo pochopitelně znásobeno tím, že spolu měli dítě.

Později, když už jsme si vytvořili důvěrný vztah, se mi přiznala, že jsem jediný její úlet za celé ty roky s manželem. Nechtěl jsem tomu věřit, protože pokud šlo o sex, neměla konkurenci. Aspoň podle mě ne. Nikdy jsem si s nikým v posteli nerozuměl víc. A taky ve sprše. A v předsíni. A na terase.

Paradoxně doma se toho téměř vzdala. Její muž prý na sex nikdy nebyl, dokonce ani v době, kdy se seznámili. A Linda se přizpůsobila. Proč ne, vždyť spolu zažívali spoustu jiných krásných věcí.

„Vážně jsi jediný,“ řekla mi. A já jí to nakonec vážně uvěřil. V době, kdy už náš vztah překročil všechny hranice. Neměli jsme mezi sebou žádná tajemství, nebyl důvod si lhát. Vlastně jsem nevěděl jedině to, proč se po dlouhých letech spořádaného manželství do toho dobrodružství se mnou vůbec pustila. Samozřejmě jsem se zeptal, ale odbyla mě jen nějakou frází. A já nechtěl vyzvídat, mohl bych tím všechno pokazit. Odhadoval jsem, že přišel nějaký životní nebo partnerský zlom, ale nezjistil jsem jaký. U žen to někdy bývá reakce na manželovu nevěru, ovšem v Richardově případě něco takového nepřipadalo v úvahu. Prsa jsou sice fajn, ale akcie jsou sexy daleko víc.

Až později jsem si to dal dohromady s tím, co jsem se dozvěděl při letmé debatě o našich rodičích. Lindina máma zemřela v šestatřiceti letech. Přesně tolik bylo Lindě, když jsme se my dva poznali. Napadlo mě, že možná při té příležitosti trochu bilancovala a došla k názoru, že nikdo z nás neví dne ani hodiny. A rozhodla se, že dvanáct let odříkání stačilo.

Já pro ni byl čistě pragmatická volba. Pořád ještě v přijatelném věku, relativně zdravý a především časově flexibilní. Bez rodinných závazků. S volným bytem. Jako bonus navíc se mnou mohla mluvit o spoustě věcí.

Jen jsme tehdy při naší první společné noci netušili, jaký směr a intenzitu všechno nabere. Kdyby nám to tenkrát někdo řekl, udělali bychom něco jinak?

Ani po dvou letech vztahu plného vášně a vyhrocených emocí jsem na to neuměl odpovědět.

Každopádně, Linda byla jediná ženská, která měla klíče od mého bytu.

Samozřejmě je měla ještě Kája, ale to je kamarádka, která mi chodí zalévat kytky.

Taky Soňa, ovšem ta mi je kdysi zapomněla vrátit. Už spolu dlouho nic nemáme.

A Radka, ale ta jen pro všechny případy. Kdyby něco. Vlastně jsem nikdy ani nepočítal s tím, že by je použila.

Žádná z nich ale dovnitř nemůže jen tak. Dokonce i Kája, která to má ke mně sotva pár schodů, obvykle nejdřív zavolá.

To jen Linda by mohla přijít kdykoli. Čím častěji bych ji u sebe bez ohlášení našel, tím šťastnější bych byl. Jenže to dosud neudělala. Pořád ještě se snaží držet nějakou hranici. A bohužel s tím nejspíš nikdy nepřestane.

2.

Zazvonil mi budík na telefonu.

Se zavřenýma očima jsem se po něm natáhl a vypnul ho. Dopřál jsem si ještě pár minut v peřinách, ale pak už jsem se musel z postele vyhrabat ven. Jindy by na čase nezáleželo, pracuju obvykle z domu a svým tempem. Ovšem ten den jsem se chystal na schůzku. Konala se v jedenáct, což znamenalo vstát nejpozději v devět.

Vzhledem k tomu, že Linda odešla dvě hodiny po půlnoci, jsem se ráno nijak čerstvě necítil, natož abych tak vypadal.

Vsedě na posteli jsem s napůl zalepenými víčky přejel pohledem svoje království. Všeho všudy jeden pokoj, i když velkoryse řešený. Vlastně jsem kdysi uvažoval o tom, že ho přehradím příčkou a z jedné velké místnosti udělám dvě menší. Jenže proč? Bydlím sám, takže když chci v noci svítit, nikomu tím nevadím. Totéž když si pustím hudbu. Dva oddělené pokoje prostě nemají důvod a já si to naštěstí uvědomil dřív, než jsem stačil říznout do parket.

Bydlím v klidné smíchovské ulici, všechny domy v ní jsou staré skoro sto let a jejich zdi by mohly vyprávět. Ten náš má čtyři patra a moje garsonka je až úplně nahoře, což skýtá dvě výhody. Zaprvé mi nikdo nedupe nad hlavou a já mám klid na psaní. No a zadruhé já můžu dupat podle libosti, protože soused pode mnou je osmdesátiletý veterán hutní výroby. Celý dospělý život musel poslouchat takový randál, že už v šedesáti prakticky ohluchl. Když tedy ve tři ráno jako obvykle pochoduju po bytě ode zdi ke zdi a marně se snažím vymyslet pokračování předchozí kapitoly, nemá o tom stařík nejmenší ponětí. Nevzbudilo by ho nejspíš ani, kdybych tam najednou začal stavět tu plánovanou příčku.

Budík začal znovu dělat randál a já ho vypnul podruhé. Jistím se tak sám před sebou, přesněji před svou silně vyvinutou slabou vůlí. Nijak zvlášť nevynikám v něčem užitečném, zato umím skvěle prokrastinovat. Celý den dokážu chodit od ničeho k ničemu, jen abych nemusel hrábnout na práci. Většinou se k ní proto dostanu až kolem osmé večer a pak mi nezbývá než několik hodin drtit stránku za stránkou. Hluboko po půlnoci se doplazím do postele, načež bych dal ráno kufr zlata za to, abych z ní nemusel ven. Což obvykle nemusím, ale když už mám nějakou povinnost jako třeba dnes, raději si nastavím o jedno upozornění navíc.

Vstal jsem, podrbal se na trenýrkách a vyrazil do koupelny. Od postele schované za nízkou zídkou jsem se kolem kuchyňské linky došoural k sedačce, stolku s televizí a metr vysokým reprobednám.

Předsíní jsem prošel do koupelny a zamířil k umývadlu. Jednou rukou jsem se opíral o stěnu a tou druhou si šmejdil zubním kartáčkem v puse. Celou dobu jsem u toho měl zavřené oči, a kdybych nestál, nejspíš hned znova usnu.

Posnídal jsem svoji klasiku – kafe a napůl oschlý croissant. Ve čtvrt na jedenáct jsem na sebe natáhl džíny, k nim si ze skříně namátkou vzal jednu z deseti podobných košil, a v předsíni jsem se zastavil u věšáku. Z něj jsem sundal koženou bundu, přilbu a rukavice. Za okamžik už jsem se po schodech loudal do přízemí.

Ve dvojce jsem potkal asi pětatřicetiletou hnědovlásku v teplákovce a s čůrkem potu na čele.

„Čau, Dane,“ pozdravila mě mezi dvěma hlubokými výdechy.

Plácl jsem si s ní, protože každý sportovní výkon je třeba ocenit. To je ale asi tak všechno, čemu na sportu rozumím. Jsem neběžec. Taky neplavec. Nevzpěrač. Necokoli. V tomto směru souzním s Ernestem Hemingwayem, který řekl, že existují pouze tři skutečné sporty – býčí zápasy, horolezectví a motorismus, všechno ostatní jsou pouhé hry. Z oné trojice rovnou vynechám první dvě položky; býčí zápasy jsou v dnešní době passé, no a horolezectví v sobě spojuje dvě věci, které bytostně nesnáším – chůzi do kopce a zimu. Motorismus je ovšem jiná káva!

Dívka na schodišti se stále ještě vydýchávala a přitom koukala na černou přilbu v mé ruce.

„Jednou se na tý motorce zabiješ,“ řekla.

„Už mi tím vyhrožuješ pět let a pořád nic,“ upozornil jsem ji.

„Taky bys měl každý volný večer děkovat bohu.“

„To bych samozřejmě rád. Jenom těch volných večerů moc není!“

„Jak jinak,“ ušklíbla se. „Tak pa.“

Zmizela za dveřmi nejbližšího bytu a já pokračoval dolů.

Kája byla případ sám pro sebe. Bydlela u nás v domě o dvě patra pode mnou. Po někom ten byt zdědila, a i když to prý původně nebylo v plánu, nakonec zůstala. To se stalo před šesti lety. První rok jsme se spíš míjeli, většinu času trávila ještě na staré adrese. Teprve později jsme se spřátelili a kupodivu zůstalo celou dobu jen u toho. Tedy kromě jednoho jediného večera, kdy mezi námi k něčemu došlo i nedošlo zároveň.

Tenkrát jsme se úplnou náhodou potkali mimo dům, přesněji v jakémsi baru v centru. Každý jsme tam měli svoji společnost, ale nakonec jsme odcházeli domů spolu. Cestou jsme naši alkoholovou rozvernost ještě přikrmili v dalším podniku, a když jsme pak dorazili do Kájina zděděného bytu, stalo se, co se stát muselo. Vyjeli jsme po sobě hned za dveřmi. Jenže to bylo tak všechno.

„Počkej, zkus mi tohle…“

„A co kdybych…“

„Ježíš, promiň, já nechtěla…“

„Dobrý, to já nechtěl…“

„Dávej pozor! Teď jsi málem…“

„Au! Já se praštil o tu blbou věc tady…“

A takhle pořád dokola. Hrůza. Trapas. Tragédie.

Vytratil jsem se ještě v noci, nechtěl jsem zažít ponižující ranní setkání v koupelně. Naštěstí jsem to měl k sobě jenom ta dvě patra. Narazili jsme na sebe zase až za dva dny, ale jako by se nikdy nic nestalo. Kája byla stejně veselá jako pokaždé a já se rozhodl předstírat totéž. O té ostudné noci nepadlo ani slovo nejen tehdy, ale ani v dalších letech. Oba jsme to fiasko měli ale navěky v sobě a bylo vyloučené, že bychom něco podobného ještě někdy riskovali.

Jakožto muž, který obvykle nechybuje, jsem se celou situaci snažil sám pro sebe zanalyzovat. Čistě a racionálně, jako když se lyžař po hrůzostrašném pádu kouká na video, aby pochopil, proč šel na hubu. Nakonec jsem na příčinu snad přišel. Problém spočíval v tom, že mě Kája většinou nepřitahovala. Neříkám, že byla ošklivá, to vůbec ne! Měla hravé oči, dlouhé vlasy, fajn hrudník, přiměřené boky, prostě všechno potřebné. Jenže to k sobě zoufale neladilo. Jako kdyby byla složená z několika různých lidí. Sice hezkých, ale různých. Alkohol to tenkrát na první pohled všechno nějak srovnal, jenže podvědomí se ošálit nenechalo. Proto mi to s ní nešlo.

Nějak jsem tehdy ovšem při své analýze opomenul fakt, že Káje to nešlo taky. Z čehož analogicky vyplývá, že ona má možná stejný problém se mnou.

Po tomhle drobném výkyvu se ale náš vztah přímo ukázkově zapouzdřil. Začali jsme se navštěvovat jako dva kamarádi. Například mi chodila zalívat kytky, když jsem byl někde pryč. Dokonce i tehdy, když jsem pryč nebyl, protože v mé péči by nepřežily. Taky byla první, kdo četl moje knížky. Přesněji řečeno rukopisy. Měl jsem v ní kritika i editora v jedné osobě.

K tomu všemu mi navíc ještě suplovala mámu, aspoň pokud šlo o motorku.

„Nechápu, co tě na tom tak baví,“ utrousila jednou.

„Jak to myslíš, co mě na tom baví? Přece ta jízda!“

„Jet můžeš i v autě,“ namítla.

„Vítr ve vlasech!“

Koukla mi na hlavu. „V jakých vlasech? Navíc máš přece přilbu, ne?“

Nezbylo mi než mávnout rukou. „To bys nepochopila.“

„Tak mi to vysvětli!“

„Jde o pocit sounáležitosti! O to, že někam patříš,“ řekl jsem.

„K ostatním bláznům na motorce?“

„Přesně! Když se s nějakým potkáš, zvednete dlaň a pozdravíte se. Všichni bez výjimky. Je jedno, jak starou, levnou nebo naopak nóbl motorku máš, všichni jsme jedna rodina. Jeden gang.“

„I s těma na skútru?“ zeptala se.

„Ne!“

„Proč ne?“

„Skútr je něco úplně jinýho. Holicí strojek převlečený za motorku. Chápeš?“

Zavrtěla hlavou a já si povzdychl. Některé věci se pěšákům vysvětlují jen těžko.

„Koukni třeba na akvárium u sebe doma,“ řekl jsem.

„Co je s ním?“

„Všechny ty různý ryby, co tam důstojně plavou z místa na místo, to jsou motorky. A pak máš takový ty malý šmejdy, co lítají od stěny ke stěně, každýmu křižujou cestu a všechny akorát serou.“

„Myslíš neonky?“

„Jo. Tak skútry jsou neonky!“

Stejně jsem ji tenkrát ale nepřesvědčil a nepovedlo se mi to ani v dalších letech.

„Jednou se na tý motorce zabiješ!“

To víš, že jo.

3.

Prošel jsem domovními dveřmi a zamířil ke své krásce.

Ducati Monster 620 Dark i.e. Stříbrné výfuky po obou stranách, jinak celá v černé barvě.

Stará skoro dvacet let, ale nikdy jsem neviděl žádnou hezčí. Její tvar mi pokaždé připomene shrbeného býka, který se chystá vyrazit za kusem rudého praporu. Italové prostě design umí. Nejde přitom o žádnou raketu, výkon dosahuje sotva šedesáti koní, ale do pražských ulic není víc třeba. Se svou ducatkou nehodlám závodit na dálnici, natož vyrazit někam do rozbahněných polí. Na všechno ostatní ale bohatě stačí, a ještě udělá parádu.

Nastartoval jsem, motor zabručel, a zatímco se rozehříval, já si nasadil přilbu a navlékl rukavice. O dvě tři chvíle později jsem vyrazil od chodníku a pod zadkem cítil přátelské burácení. Krásně mi z něj vibrovaly vnitřnosti, jenže tohle by moje kamarádka z druhého patra nikdy nepochopila. Ona sama nedala dopustit na ježdění autem.

Kája mimochodem fungovala taky jako moje poskytovatelka automobility, protože já vůz momentálně nevlastnil. Ještě před půldruhým rokem parkoval vedle ducatky postarší Ford, jenže ten jednoho dne zemřel na celkové selhání organismu, a bylo vymalováno. Párkrát jsem si proto půjčil Kájinu Mazdu a při tom už zůstalo. K čemu auto, když většinou stejně všechno obstarám na motorce?

Pár minut před jedenáctou jsem zastavil na parkovišti u dvoupatrové budovy v jedné z rušných karlínských ulic. Sídlilo v ní nakladatelství, u kterého jsem vydával své knížky, a přišel termín naší pravidelně nepravidelné schůzky s jeho šéfem. Setkávali jsme se plus minus jednou za měsíc, podle potřeby a času.

Šimona Drába, svého partnera v jednání, jsem potkal dole v recepci.

„Vítáme ctihodného autora,“ vysekl mi poklonu a rovnou mě vzal nahoru k sobě do kanceláře. Tuhle familiárnost si mohl dovolit z toho prostého důvodu, že jsme byli spolužáci z vysoké školy. Po promoci jsme se sice navzájem na pár let ztratili, ale jak správně podotýká David Lodge, svět je malý.

Šimon mě usadil ke kulatému stolu pro návštěvy a odešel do kuchyňky uvařit kávu. Zatímco jsem poslouchal, jak zápasí s kávovarem, rozhlížel jsem se po kanceláři. U všech čtyř stěn stály regály nacpané knihami a v jednom koutě vpravo dole jsem si všiml i těch svých.

Když se Šimon vrátil, postavil na stůl dva šálky a smutně koukl do prázdné cukřenky.

„Poslední dva,“ oznámil a následně přihlížel tomu, jak jsem oba cukry schvátil pro sebe.

„Tak jak jsi na tom?“ zeptal se, když se posadil na protější židli.

Zamíchal jsem si kávu a oklepal lžičku.

„Deadline stihnu. Možná to dokonce pošlu o něco dřív.“

„To rád slyším,“ přikývl. Samozřejmě že to rád slyšel. Každé zpoždění přináší komplikace. Je pak míň času na redakci a korektury. Tiskárna bývá objednaná na přesný termín a ten se musí dodržet.

„Máš už název?“

„Pracovně zatím Desítka.“

„Desítka?“

„Jako desátá knížka.“

Nakrčil obočí. „Už?“

„U vás osmá, celkově desátá.“

„No jo,“ přikývl. „Osmá.“

První dvě knihy jsem vydal v nakladatelství, které se tvářilo tím víc ambiciózně, čím jistěji šlo do kytek. Jako začínající autor jsem byl samozřejmě rád, že je o mě zájem, tudíž jsem přehlížel veškeré náznaky blížící se katastrofy. Firma zkrachovala tak rychle, že než jsem se stačil přijít zeptat, co se děje, našel jsem jen prázdné kanceláře. Po více než deseti letech už dávno nečekám, že by mi od nich dorazily dlužné honoráře.

Na druhou stranu jsem byl za takový konec vlastně rád. Ty dvě knihy nestály za nic, a tak o nich dnes díky bohu skoro nikdo neví. Já je samozřejmě mám, ale snažím se sám sebe netýrat jejich čtením. Udělal jsem to jen jednou a nestačil se divit. A hlavně stydět. Průhledná zápletka, kostrbaté věty a z dialogů mě vysloveně bolely oči. Vlastně nemám původnímu vydavateli za zlé ani tak to, že mi nezaplatil, jako spíš fakt, že něco takového pustil mezi lidi.

Později jsem se na knižním veletrhu potkal s bývalým spolužákem Šimonem. Dělal redaktora v jednom zavedeném nakladatelství a slovo dalo slovo. Za posledních deset let jsem u nich k oboustranné spokojenosti vydal sedm knih a právě jsem pracoval na další. Šimon zatím po kariérním žebříčku vystoupal nahoru a teď jsem se tedy bavil se samotným šéfem.

„No a jak to vidíš dál?“ zeptal se poněkud neurčitě.

Pokrčil jsem rameny. „Dál bude léto, pak podzim, Vánoce a tak dokola.“

„Moc vtipný. Ale vážně, už víš, co po tomhle? Po Desítce?“

„Mám jen jednu hlavu, Šímo,“ ucedil jsem.

„Pán je nějak nabroušený!“ zasmál se. „Copak, uvadla ti nějaká květinka?“

Naše hláška ze školy, když někdo přišel o holku. Anebo když si na koleji nějakou významně vedl k sobě, ale nakonec neproběhlo vše podle plánu.

Linda se dnes ve dvě v noci sebrala a jela domů, protože se její manžel vracel ze služební cesty a právě mu dosedalo letadlo na Ruzyň. Znamená to, že mi uvadla?

Šimon si moje mlčení vyložil po svém a zakřenil se. On sám byl dvacet let ženatý a myslím, že přinejmenším devatenáct a půl roku už toho litoval. S o to větším gustem proto komentoval můj život.

„Možná bys mohl obejít svoje bejvalky, zjistit od nich, proč tě koply do zadku, a pak o tom napsat. To by byl hit!“

„Taková knížka už existuje, Šímo. Nick Hornby, Všechny moje lásky. A jo, je to hit. Jeden by řekl, že šéf nakladatelství bude mít přehled.“

„Nemůžu znát všechno,“ ušklíbl se a pak se vrátil ke knize, která jednou přijde po Desítce. „Co malá změna kurzu?“

„Změna kurzu? A jakým směrem?“

„Sci-fi. Horor. Co já vím?“

Všechny moje knihy jsou vztahovky, stejně jako teď Desítka. Petr potká Pavlínu, zamilují se a jejich nebe je modré až do chvíle, než se objeví krasavec Jirka. Pavlína se do něj pochopitelně zblázní. Později se sice vrátí k Petrovi, jenže ten se mezitím zakouká do Báry, což je přitom Jirkova dávná láska. Nebo manželka. Nebo sestra. Nejdřív skončí každý z nich sám, nakonec samozřejmě všichni zase spolu. Cokoli jsem kdy napsal a vydal, stojí na tomhle půdorysu. Nic víc neumím a nic víc ani není třeba. Občas přihodím nemoc, dědictví nebo záměnu dvojčat, ale v podstatě píšu už deset let jedno a totéž. Je div, že si toho ještě nikdo nevšiml.

Samozřejmě kromě Káji, která čte moje rukopisy jako první. Ta mě pokaždé donutí vytvořit aspoň nějakou vedlejší linku nebo přidat pár postav, jinak by ty knížky vážně byly jedna jako druhá. Navíc jsou fakt jednoduché – láska, zrada, usmíření, zkrátka ideální čtení k vodě, do vlaku nebo na záchod. Myslím, že by je zvládl napsat skoro každý, jen chtít. Jenže ono se nikomu moc nechce. Mně se chtít musí, jinak by mi totiž nezbývalo než chodit od devíti do pěti někam do kanceláře a nechat na sebe řvát šéfa. Což bych vydržel asi tak dva a půl dne.

A teď se mě tedy můj nakladatel ptá, jestli nechci změnit kurz. Ke sci-fi nebo k hororu.

„Na to nemám, Šímo.“

„Proč ne? Tyhle žánry jedou, koukni na Kinga.“

„Já na rozdíl od mistra Kinga potřebuju při psaní mantinely. Když můj chlap vleze do tunelu pod Vítkovem na žižkovský straně, tak se za tři minuty musí vynořit tady v Karlíně, a ne v minulým století v Dallasu. Taky nedokážu psát o zvířátkách, který vstávají z mrtvých, protože zvířátka obvykle z mrtvých nevstávají. A tak dále.“

„Ty prostě nemáš fantazii,“ mávl rukou. „Takže příště zase lásky, zrady, slzičky a tak dokola?“

„Ještě nemám dopsanou Desítku. O ničem dalším zatím nepřemýšlím.“

Dopil kávu a zašklebil se. „Musím koupit cukr. Mimochodem, co autogramiáda?“

„Klidně.“

Autogramiádu jsme pořádali u každé novinky. Pár desítek podpisů, fotky, trocha vína a chlebíčky. Zatím se to pokaždé dalo přežít.

„Domluvím s propagací, ať booknou nějaký termín. Září bude akorát, ne?“

„Září bude fajn,“ přikývl jsem.

„Co nějaká práce mimo?“

„Momentálně nic. Termín vážně stihnu, neměj strach.“

„Kdo říká, že mám strach? Tak jsem to nemyslel!“

Samozřejmě že to tak myslel. Ale chápal jsem ho. Nešlo jen o mě, musel ukočírovat až příliš bohémských autorů, což je něco jako starat se o pytel blech.

No a pokud jde o práci mimo, na kterou se ptal… V první řadě jsem autor knih, ale občas fušuju i do věcí kolem filmu. Jen tak trochu.

Kdysi jsem napsal scénář a ještě dnes bych dokázal převyprávět setkání s producentem, který v něm nad kávou listoval.

„Dvě scény na Kanárech?“ podivil se tehdy ten muž. „Nestačilo by Lipno?“

„To moře je tam důležitý,“ vysvětloval jsem.

„Ne,“ upozornil mě, „to teda není. Důležitý jsou tam voda a molo!“

„Eiffelova věž?!“