Život začíná po přechodu

Marcela Mlynářová

Text © Marcela Mlynářová, 2024

Illustrations © Tereza Budilová, 2024

ISBN 978-80-242-9783-5

Obsah

V souladu s přírodou

V zemi dudáků a kiltů

Zvěřinec

Středomoří

Doma je doma

Chalupové léto

Luhačovice

OPUSTIL VÁS MANŽEL S MLADOU MILENKOU?

JEN JÍ DOPŘEJTE CHÁTRAJÍCÍHO CHLAPA SE ZBYTKEM MÍZY.

VYLÉTLY VÁM DĚTI Z HNÍZDA?

JÁSEJTE, ŽE SE NA ROZDÍL OD MNOHA PŘÍŽIVNÍKŮ OSAMOSTATNILY.

KONEČNĚ NASTALA DOBA, KDY UŽ NEMUSÍTE NIC A MŮŽETE VŠECHNO.

V souladu s přírodou

O tom dělat si co chci, kdy chci, kde chci i s kým a jak dlouho chci, se mi nekonečnou řadu let mohlo jen zdát. Po neblahých zkušenostech z jediného manželství jsem odmítla pro všechny další časy mít dalšího, dle norem bezpečí zaručujícího, leč v reálu nepoužitelného chlapa a raději razila cestu životem sobě i svým třem potomkům coby matka samoživitelka. Záměrně bez sponzora. Už jen vědomí návratnosti a vděčnosti mě děsilo, ale na druhou stranu i nabíjelo energií, při níž zvládnout tři zaměstnání nebyl pro mne problém.

Díky nim jsem ale dětem mohla poskytnout takový nadstandard sportovního vyžití, zimních dovolených na horách a letních u moře, že neúplnost rodiny ani nepostřehly. Spíš naopak. Život s absencí otce typu bývalého muže bez dusících stresů byl plný lásky a pochopení, neboť jsem k nim přistupovala víc jako kamarádka než nekompromisní matka.

„A dobře jsi udělala…,“ ozvalo se ve mně vždy aktivní druhé JÁ. „Není nic hroznějšího než žít vedle despoty údajně kvůli dětem, z kterejch ale právě při násilnostech a stálým řvaní vyrostou buď taky násilníci, nebo neurotický přizdisráči často s drogovým posilovačem. Některý ženský dokonce mlčí, i když vědí, že jim jejich diktátor navíc znásilňuje nezletilý potomky. Oba takoví rodiče by si zasloužili ne flastr, ale postavit k popravčí zdi…“ S tím jsem souhlasila.

ČESTNOST, LÁSKA A SVOBODA – moje a tím i rodinné motto platilo u všech stejně. Proto si děti v pubertě ani v dospělém věku nedovolily kritizovat mé občasné milence, z nichž jsem ani jednoho nezastřešila, neboť mou podmínkou pro výměnu genetických informací byla nedotknutelnost soukromí. Já zase nelustrovala jejich partnery, a tak jediné, co ode mne mé ratolesti opakovaně slýchávaly, bylo: „Vezměte si, koho chcete, mějte jakékoli množství dětí, jen po mně nechtějte, abych vám je hlídala.“ Nikdy od nich nezazněl ani sebemenší náznak výčitky.

Když mé děti byly malé, ani ony neunikly období s donekonečna opakovaným PROČ. A to i v naprosto nepochopitelných souvislostech. Jen skutečně psychicky silní rodiče dokázali odolávat a trpělivě odpovídat. Nepatřila jsem k nim a při svých výbuších v okamžicích největšího zoufalství si říkala, o co to měly moje maminka, babička i prababička lehčí, když tuto nervy požírající konverzaci přesunuly na bedra chův.

A najednou přišel razantní zvrat, který po generace ustálené zvyky, chování, postoje a názory oblékl do kabátu s novou fazonou. I děti jako by se rodily s jinými myšlenkovými pochody. Nejvíc jsem si to uvědomovala v přítomnosti vnuků, kteří se neptali PROČ, ale pokládali mi navzdory velmi útlému věku konkrétní otázky.

„Babííí… byla jsi někdy mladá?“ zaskočili mě opět při jednom setkání.

„Já jsem pořád mladá, jen ta karoserie už nemá takovej lesk a místy chytá rez,“ vypálila jsem na svou obranu se smíchem, leč výraz tazatele zůstal dál vážný a bylo na něm vidět, že mu mozkové závity jedou na plné obrátky. Byla jsem proto ve střehu a vyčkávala, co z něj zase vypadne.

„A babííí, co je to sex?“ zazněl prostorem poněkud v předstihu dotaz jeho staršího bratra. „No… jak bych ti to přiblížila… je to druh hry, u který se postupem času měněj pravidla.“

Chvíli na mě vyjeveně koukal, než zase pronesl: „To je divný. Jak jako?“ Znal mě, že reaguji na všechno, a dočkal se i teď.

„Je to zkrátka oblíbený druh tělocviku v různejch kombinacích pro dva, někdy i tři a výjimečně pro čtyři dospělý lidi. Nic vám neuteče, až vyrostete, všechno poznáte.“

Ještě dřív, než jejich hlavičky vyřčená slova, nikoli smysl, vstřebaly, se za mnou ozvalo: „Co mi tu oblbuješ děti?! Vzhledem k tomu, že mají chudáci i tvoje geny, bohužel na všechno přijdou dřív, než je záhodno, a já buď předčasně zešedivím, nebo skončím v blázinci.“ Byla to dcera, u které jsem už dávno dospěla k závěru, že při svém způsobu života měla zvolit zcela jiný studijní obor, a to teologii.

Uběhlo pár sezon a já se ocitla ve věkové kategorii žen, které se na rozdíl od mých zvídavých vnuků o sex nezajímaly ani teoreticky. Nepatřila jsem k nim, jeho nedostatkem netrpěla, a naopak na mne působil jako elixír. Jsem přesvědčena, že i do dlouhodobého nudného manželství lze vlít různými způsoby novou energii. Jedním z nich je rošáda s partnery přibližně stejného věku i zájmu. Tato nejjednodušší terapie oživení platila už v době mého manželství a za tímto účelem vycházela v tehdejší Annonci zcela regulérně spousta seznamovacích inzerátů.

Když můj tehdejší manžel začal u mne pociťovat první náznaky ochlazení, způsobené nikoli úbytkem libida, ale jeho nezřízeným životem, přišel s nápadem, abychom si takový společenský večer vyzkoušeli i my. Protipár jsem znala a záměnu dokonce uvítala, což manžela zaskočilo. Věděla jsem, že do horší verze rozhodně nejdu, a čím víc se blížil termín, tím natěšenější jsem byla.

Večer probíhal téměř jako podle divadelního scénáře. Zvonek, vítání, kytka, humor, láhve vína, které spolu s našimi během dvou hodin navodily tu pravou náladu, změna zasedacího pořádku už v pokoji a posléze odchod dvojic do vedlejších ložnic s naladěnou inspirativní hudbou v rádiu a dalším občerstvením na servírovacích stolečcích.

„Ty prasáku, co si dovoluješ osahávat moji ženu!“ zahřměl nad postelí rozlícený hlas manžela v okamžiku fáze sbližování.

„Ty vole, co blbneš? Vždyťs to sám zinscenoval, a musím říct, že to vůbec nebyl špatnej nápad,“ snažil se vše obrátit můj partnerský dublér v humor, leč udělal chybu, neboť mi značně nediplomaticky dal pusu na zadek. Holý zadek.

Můj legitimní muž vizáže rozlíceného býka, kterému chyběl jen kovový kruh v nozdrách, popadl jednou rukou nahého kamaráda, druhou jeho šaty ležící na hromádce a za stálého řvaní „ty svině!“ ho vyhodil za vchodové dveře. Zmuchlané svršky letěly obloukem z pátého patra schodišťovým prostorem do přízemí.

Vyplašená dívčina se rychle dooblékla v hale a se slovy „seš totální cvok, jdi se léčit“ na adresu mého manžela práskla za sebou dveřmi a tím mé naděje na alespoň nějakou erotiku skončily. Aniž by můj muž pronesl jediné slovo, odešel do ložnice s dosud rozházenými ještě teplými dekami, kde tvrdě usnul.

K incidentu se již nikdy nevrátil a ani já neměla potřebu mu ho připomínat. Zato jsem po čase na základě jeho dalších mnohých excesů zažádala o rozvod a byla vyslyšena. Od té doby jsem žádného chlapa nebrala vážně a můj kontakt s muži byl výhradně zážitkový mimo mé teritorium. Tento přístup mi vydržel k naprosté spokojenosti až do současných dnů.

Po všech vzpomínkách jsem ležíc nahá na lehátku změnila polohu a snažila se celoplošným opalováním sjednotit odstín kůže i s běžně neopalovatelnými místy. To mi umožňovala jen chalupová samota, kde jsem si užívala jeden po dlouhé době létu odpovídající den.

V té oáze klidu uprostřed lesa, do včerejšího večera prolévané deštěm, který vypadal, že nikdy neskončí, mě najednou vyrušilo hlasité štěknutí. Zvedla jsem hlavu v okamžiku, kdy dolní částí zahrady vznosně procházel urostlý srnec a svým sebezdůrazňováním si u útlé sličné srnky jen utvrzoval už neohrozitelné místo favorita před blížící se říjí. Dívala jsem se za nimi, dokud nezmizeli mezi stromy, a uvědomila si, že sex je vlastně všudypřítomný a odpůrci by si měli brát příklad z přírody.

Zvedla jsem se, až když špička jednoho z vysokých smrků hodila na mé tělo stín. Oblékla jsem si triko, vjela do pantoflí a natáhla hadici, abych před zítřejším výletem Čerta zbavila prachu a napadaného jehličí.

Tentokrát jsem zvolila průzkum několika míst nejbližšího, trestuhodně opomíjeného okolí. Po probuzení jsem ze zvyku zmáčkla televizní ovladač, kde mi naštěstí nenaskočily pravidelné deptající zprávy o našem ekonomickém stavu mířícím k úrovni afrických kmenů, ale nesmírně zajímavý dokument o zaniklé, snad vůbec nejstarší tibetské civilizaci Šambala. Nalezená soška muže z neznámého kovu měla na prsou kříž, který nacisté, jen v opačném směru háků, zvolili za svůj symbol, a navíc je její nadpozemský původ motivoval za použití všech prostředků vytvořit čistou, pro ně též téměř nadpozemskou árijskou rasu. Nepovedlo se, což bylo potěšující, a tak jsem s navýšenou pozitivní energií televizi opět vypnula, popadla tašku a po zabouchnutí dveří vykročila k autu.

Můj výletní okruh paradoxně začínal na německé hranici v nejsevernější vesničce u nás s polohu vystihujícím názvem, a to už od dob Rakousko-Uherska. Po zaparkování jsem pokračovala tou malebnou, převážně lufťáky okupovanou osadou pěšky až na její konec a pak mezi loukami se stády krav na okraj lesa k hraničnímu přechodu, zdůrazněnému znaky obou států. U něj jsem se nemohla zbavit myšlenky, že to chorobné velikášství v našich sousedech stejně stále sedí a je jen otázkou času, kdy a jakou formou ho začnou opět uplatňovat. Nebylo to právě povzbuzující.

Po zahnání chaotických vizí budoucnosti jsem se tím odlehlým rájem zeleně i ticha, rušeným jen zurčícím potokem, vrátila k vozu a popojela do Lipové k právě rekonstruovanému rozlehlému baroknímu zámku, údajně nejstaršímu v Čechách.

Rybník, na jehož břehu stál, založil už v roce 1675 jistý Slavata z Chlumu, leč samotné honosné sídlo s přilehlým parkem si nechal vybudovat Leopold Antonín Salm-Reifferscheidt téměř o století později. V držení tohoto šlechtického rodu byl objekt až do pozemkové reformy. Za války ho obsadili Němci, pak československá armáda, postrádající vztah k památkám, a o totální zkázu se v devadesátých letech postarala restituentka a firma s poněkud provokujícím názvem Obrození. Mile mě překvapilo, že oživování zámku za podpory grantu z Islandu, Lichtenštejnska a Norska ve výši třiceti pěti a půl milionu korun je v plném proudu.

Za objektem, který má po letech těžké agonie sloužit kulturním účelům, jsem navázala na okružní pěšinu kopírující břeh rybníka. Ještě než se stačila stočit mezi stromy řídkého lesa, ovanul mě nepříjemný odér z místního kravína. „Vidíš, jakej byl bolševik hajzl? Jeho oblibou po chovu prasat v sakrálních stavbách bylo i budování kravínů, šířících při mizerný údržbě, kdy se krávy brodily ve vlastním odpadu málem až po kolena, neuvěřitelnej smrad, a to zásadně v blízkosti historickejch objektů. Neunikly jim ani vily bejvalejch fabrikantů.“ Se svým vnitřním hlasem jsem po mnoha zkušenostech naprosto souhlasila.

Pěšina s výhledem na vodní plochu a zámek, jehož pocuchanost díky vzdálenosti nebyla tak alarmující, mě brzy přeorientovala na zcela jinou formu vnímání. Zvlášť v okolí lagun a bažinatých jezírek s bezpočtem vodních živočichů. Coby vetřelec ve světě, do kterého jsem nepatřila, jsem jen tiše stála a s pokorou k přírodě pozorovala to mnohodruhové hemžení a žasla nad tou symbiózou.

Na mé úvahy, proč se rozhárané lidstvo víc nerozhlíží kolem sebe, můj vnitřní oponent přímo zařval: „Protože je zdegenerovaný a při svý omezenosti si neuvědomuje, že jeho vývoj není na vzestupu, ale sestupu, kterej už probíhá.“

Od močálů, k nimž jsem odbočila, jsem se vrátila na cestu a po pár krocích před sebou uviděla malou dřevěnou, věžičkou zdobenou kapličku. Překvapil mě jak její novotou zářící zjev, tak i interiér, který neměl se svatostánkem nic společného. Za stylovými mřížovými dvířky s precizním kováním jsem našla studánku a na držácích i plecháčky k napití. K člověku, který si dal tu práci a uprostřed lesa postavil tento miniskvost, jsem najednou pocítila nesmírnou úctu.

Po zklidňující procházce jsem za zvuků ozývajících se ze zámeckých prostor s pocitem uspokojení, že se aspoň někde něco obnovuje, sedla do Čerta a nastartovala. Brzdu jsem sešlápla po necelém kilometru na kopci mezi Lipovou a Lobendavou u mohutné, leč velmi omšelé kaple sv. Jáchyma s překrásným výhledem. Údajně tady kdysi žil oblíbený poustevník, kterému po jeho smrti lidé z okolí postavili malou dřevěnou kapličku. Tu časem nahradila zděná secesní stavba, k níž chodívala procesí věřících. Po druhé světové válce jako všechny podobné objekty byla vykradena a poničena a na rozdíl od zámku v Lipové na svého sponzora stále čeká.

Po prohlídce jsem Čerta znovu nažhavila a namířila tím nádherně zvlněným šluknovským krajem lesů, luk a rybníků k Českému Švýcarsku. Nemohla jsem pochopit, že právě tady ještě v roce 1939 působilo sedm a půl tisíce (!) průmyslových podniků, v nichž pracovalo přes čtyřicet tisíc lidí. A nebyly to malé manufaktury, ale často několikapatrové a mnohakřídlé areály. Strojírny, textilky, kamenoprůmysl, vyráběly se tu klavíry, fotoaparáty, lustry, ale také kávové náhražky, nitě a punčochy. Rozšířené byly i pily a pivovary. Ten nejznámější stál v Lipové. Přesné datum jeho vzniku se sice nedochovalo, ale dle písemností zlatavý mok odebírali všichni krčmáři v okolí už v roce 1566. Další rozvoj nastal po příchodu majitelů modré krve. Brzy se rozšířil i v Sasku, především v Drážďanech. Jeho obliba vzkvétala tak, že se nakonec stal po Plzni druhým největším exportérem u nás. Po válce zájem opadl, zařízení se rozebralo a odvezlo neznámo kam.

Velký odbyt měly i firmy na výrobu umělých květin. Jedna verze uvádí, že sem toto oblíbené řemeslo zanesla jistá kočující herečka, druhá, že vzniklo při rukodělných hodinách v jednom pražském klášteře. Ať byla inspirátorkou divadelní diva nebo jeptiška, obchod vzkvétal a továrny na umělé květiny tu rostly jako houby po dešti.

Nelze opomenout ani výrobu motocyklů, konkrétně Čechie-Böhmerland ve firmě Albina Huga Liebische, pro atypický tvar nazývaných „pojízdná lavice“, „motorový jezevčík“ nebo také „splašené lešení“. Měly takovou oblibu, že se v okolí Šluknova dodnes pořádá každoroční spanilá jízda motocyklistů ze všech koutů světa. Za války prostory firmy využívali nacisté k výrobě munice a součástek motorů letadel Junkers, po válce jako spousta jiných zanikla.

Mezi ně patřila i jedna stuhárna a knoflíkárna, s tím rozdílem, že část jejích prostor využil vynálezce Hugo Patzner, který se proslavil vysokofrekvenčním ozařovadlem „Triumpf“, zviditelněným Rudolfem Hrušínským v roli doktora v Menzelově Postřižinách.

Nad početnou řadou všech podniků ale vysoko vyčnívalo Kunertovo punčochářské impérium, jehož základní kámen položila kupodivu ženská, a to Kunertova manželka. Tato prostá paní ze stejně prosté rodiny si v roce 1905 koupila starý pletací stroj a při své nadstandardní pracovitosti, ale i obchodních schopnostech brzy slavila úspěchy. Kunert, hlava rodiny, do té doby majitel malého truhlářství, odhodil ego, zatloukl poslední hřebík, živnost prodal a její výtěžek použil na rozšíření výrobny své ženy. V roce 1924 pod značkou Kunert a synové pracovalo osmnáct zaměstnanců ve vlastním objektu a o pět let později jich už bylo osm set. Raketový vzestup umožnil rodině přistavět k továrně osmipatrový mrakodrap se šestatřicetimetrovou věží, hlásající na kilometry daleko, komu že impérium patří. Firma Kunert nepadla ani po konfiskaci, protože slávu mimořádně schopných českých manželů šíří dál jejich podniky po celém světě.

Neserióznosti a podrazy nejsou doménou dneška. Je to nešvar starý jako obchod a podnikání. Nezahálel ani v této oblasti. Za všechny dva příklady. Známá firma Rösler mimo jiné vyráběla kvalitní dýmky a jejím největším odběratelem bylo Turecko. Až časem vyšlo najevo, že je Osmané přelepují svou značkou a dál značně cenově navýšené prodávají jako vlastní artikl. Další zkušenost měla tatáž rodinná firma, když jí obchodní úspěchy zablokoval obviněním z podloudnictví vídeňský konkurent. To se neprokázalo, a navíc byl Ignác Rösler po nezáviděníhodném období za své zásluhy o rozvoj průmyslu povýšen císařem Františkem I. do šlechtického stavu. Být nad námi hlava monarchie i teď, při odčiňování neseriózních praktik by se to na našem území šlechtici jen hemžilo. Je smutné, když veškeré lidské snažení, práce a nadšení nakonec skončí v troskách. I za tím jsou ale lidé.

Minula jsem Brtníky s Vlčí horou, dostala se do Kyjova a jedinou silničkou Českého Švýcarska pokračovala přes Doubici, Chřibskou a Kamennou Stráň už v CHKO Labské pískovce do Bynovce, k zámku aristokratického rodu Clary-Aldringenů. Tito majitelé panství, stejně jako Kinští v Jetřichovicích a okolí, nemalými náklady impozantní krajinu zpřístupňovali dál a kromě nádherného barokního kostela v Arnolticích vybudovali i bezkonkurenční vyhlídku Belveder. Právě sem přijížděli kočárovou cestou jak za účelem mimořádného rozhledu, tak i k poslechu koncertů konaných v atypickém, do skály vytesaném orchestřišti. Jejich návštěvy skončily s vyhořením zámku a mě napadlo se podívat, co z něj zbylo.

Po chvilce pátrání v upraveném Bynovci, kde se i chodníky zametaly, což jsem viděla na vlastní oči, jsem prošla do areálu za vysokou zdí a najednou jeho zrekonstruovanou, novotou žluté omítky zářící kopii měla před sebou. Péče byla věnována jak současnému hotelu, tak zahradě s okrasnou částí kolem nepostradatelného jezírka i prostoru vymezenému dětem různého věku. Krásné místo k dovolené, odkud mohou rodiny vyrážet do úchvatných skalních labyrintů.

Mě zlákala Růžová, obec, nad níž měla stát nová rozhledna. Auto jsem nechala na odstavné ploše za kostelem a na radu ochotného domorodce vykročila na Pastevní vrch. Kdysi na něm stával větrný mlýn i restaurace s vyhlídkovou terasou, ale vše zmizelo v popelu času. A to doslovně, protože napřed zhltly ohnivé jazyky mlýn a po něm srovnal požár se zemí i restauraci.

Už při prvním pohledu nevelká stavba ve tvaru hlavy chobotnice ve mně vzbudila značné rozpaky. Z jejího ochozu byl skutečně nádherný rozhled, ale ten poskytoval i vrchol Pastevní hory, odkud měl člověk všechny dominanty jako na dlani. Růžový vrch, Dobrnou, Arnoltice s Děčínským Sněžníkem, Tanečnici, Plešivec, Jedlovou i Studenec.

Po nabažení jsem sestoupila točitými schody podél stěny se jmény na rozhlednu přispívajících sponzorů jak z řad soukromých osob, tak firem. I když jsem chápala a svým způsobem obdivovala snahu všech těch lidí, musela jsem souhlasit se svým rozbouřeným vnitřním oponentem. „Tak takhle exkluzivní místo by si zasloužilo rozhodně víc než rádoby Kaplickýho odnož za tři sta tisíc. Rovná plocha po bejvalý chatě se jako základna pro novej objekt přímo nabízí. To se do prdele nenajde pracháč, kterej by tenhle superflek a tím i sebe zviditelnil vylepšenou obdobou toho, co tu bylo?“

Rej myšlenek mě pronásledoval až na parkoviště. Sedla jsem za volant a tentokrát Čerta nasměrovala přímo do Hřenska.

Kolem jeho kouzelných upravených objektů usazených v kaňonu Kamenice jsem prošla až na nábřeží Labe, z obou stran lemovaného dekorativními útesy pískovců, a opět příjemně naladěná se asi po hodině vrátila k Čertovi.

Stačil jeden pohled na rozbité zrcátko visící u levých dveří, aby ze mne adrenalinová tsunami udělala krvelačného predátora. Po částečném zklidnění jsem oddělenou část znovu vtiskla do rámečku, leč kvůli roztříštěnosti zůstala nepoužitelná. Buď zrcátko Čerta srazil řidič projíždějícího auta, nebo v něm umístěné slávistické symboly nastartovaly vztek v nějakém sparťanovi. Nedivila bych se, protože se tomuto klubu už delší dobu nedařilo.

Jízdu na chalupu jsem sice zvládla bez potíží, ale mnohem horší byl druhý den návrat do Prahy. Bez zrcátka jsem si připadala jako jednooká a při předjíždění si málem ukroutila hlavu. V jednom okamžiku se k dálnici přiřítil jakýsi šofér od Mělníka, a aniž by snížil rychlost, mě doslova vytlačil do levého, pro mne zaslepeného pruhu. Byla to ruská ruleta, ale naštěstí bez následků. Propocená a s vyřvanými hlasivkami po dálničním monologu obsahujícím exkluzivní výběr nadávek určených jednomu z mnoha silničních pirátů jsem konečně zaparkovala před domem.

„Co se divíš? Dneska je možný si řidičák koupit, a když k tomu přidáš za volantem sjetý feťáky, který to většinou napálejí do protisměru, je skoro obdivuhodný, že karambolů není víc,“ přispělo svým názorem mé druhé JÁ, což jsem už nekomentovala.

Nakonec Čert skončil v rukou mého vždy ochotného autoranhojiče, pana Hájka, a já při pohledu na jeho opět perfektní, ničím nerušený design brzy na incident zapomněla. Čekala mě dlouhá cesta, a tak jsem byla ráda, že neodjedu zatížena problémem.

POCIT SVOBODY SE DOSTAVÍ I TEHDY,POKUD VYŘEŠÍME VŠECHNY RESTY.A TO PŘEDEVŠÍM U PŘÁTEL, DĚTÍ, MILENCŮ,ALE I U SEBE SAMÝCH.

V zemi dudáků a kiltů

Byl přede mnou první zájezd do zahraničí po covidu a já najednou prožívala všechno s ním související mnohem intenzivněji než kdykoli předtím. Možná také proto, že vir už zase dával o sobě vědět, a aby toho nebylo málo, přidaly se k němu velmi neesteticky působící i na člověka přenosné opičí neštovice. Ani trvalé hrozby válečných konfliktů, které mohlo vyvolat cokoli kdekoli, mě nedeptaly, neboť jsem naštěstí patřila k té skupině lidí, kteří si jsou vědomi ceny života a umí ho prožívat se vším všudy.

Bohatý program zahrnoval putování Skotskem až na vzdálené Orkneje, a tak jsem nabušena cestovní horečkou s nacpanými zavazadly, v nichž jsem měla přibaleného bůžka štěstí od dcery pro případ, co kdyby, nedočkavě přešlapovala v den odjezdu před domem a nervózně vyhlížela objednaného taxíka. Přijel přesně, ochotný mohutný řidič s býčí šíjí, připomínající spíš ochrankovou gorilu, naložil mou těžkou bagáž, aniž by heknul, a odvezl ke kopulím parkoviště před hlavním nádražím.

Po shrábnutí částky, která se kupodivu v této inflační době nijak nenavýšila, odjel a já se připojila k malému hloučku dle množství zavazadel čekajícímu na stejný autobus. Když dokonce v časovém předstihu zabrzdil u chodníku, potěšili mě jak zodpovědně vypadající šoféři ve sněhobílých košilích, tak průvodce, jehož mimořádné kvality jsem měla možnost prověřit už při předcovidovém zájezdu do Irska.

Když jsem mu to plna nadšení připomenula, rozculil se od ucha k uchu a pravil: „Jo, jo, jo… vzpomínám si. A víte, že budeme spolu sdílet i kajutu na lodi?“ čímž mě zaskočil. Nakonec jsem ale při věkovém rozdílu jedné generace dospěla k závěru, že mnohem větší riziko při aktivitě současných důchodkyní je na jeho straně.

Když už to vypadalo, že mě odvedou v klepetech, prodral se davem můj spasitel průvodce a svou brilantní angličtinou incident vyřešil.