Jaromír Jindra

KAREL IV.

Prokleté dědictví

Historický román

© Jaromír Jindra, 2024

ISBN 978-80-249-5406-6

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTA

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

Vnučce Michaele

KAPITOLA PRVNÍ

V NÍŽ LESY MLČÍ A CHRÁNÍ SI TAK NEJEN VLASTNÍ TAJEMSTVÍ

JISKRA SVÝMI KOPYTY tepala zem a uháněla krajem, třebaže ji Karel Rozoumek, velitel osobní družiny římského císaře a českého krále, takřka nepopoháněl. Jako kdyby věděla, že zpráva, kterou společně nesou na Vildštejn, je důležitá jako život sám: Karlovu ženu Barborku i se sotva čtyřletou dcerkou Klárkou spolkly křivoklátské lesy.

Právě takhle to řekl hradní purkrabí Zbyšek, když si mladý Rozoumek přijel pro svou ženu, kterou zanechal v péči jejích rodičů dlouho předtím, než se vydal spolu s králem na korunovační cestu do Říma. Tehdy ani nepomyslel, že by výprava mohla trvat déle než dva měsíce. Nakonec se protáhla na dva roky.

Barborka prý zmizela před třemi týdny. Tři týdny ve srovnání se dvěma lety neznamenají takřka nic, ale právě o ně přijel na Křivoklát pozdě. Zdržel se tu jen do rána druhého dne, osedlal Jiskru a vydal se na Vildštejn. Když vyjížděl z hradní brány a zanechával za sebou Zbyška a jeho ženu Kláru zdrcené ztrátou dcery, neměl žádnou představu o smyslu téhle cesty, ale jak se vzdaloval místu neštěstí, sílila v něm naděje, že táta, Matouš Rozoumek, jenž kdysi sloužil Elišce Přemyslovně a byl pasován na rytíře Janem Lucemburským, poté co králi zachránil život, mu poradí, co dělat a jak Báru s dítětem najít. Že by nežily, to si vůbec nepřipustil, třebaže rozum mu napovídal, že tři týdny v lese plném nebezpečné zvěře nemohly přežít. Tuhle obavu by nahlas nevyslovil ani za nic, protože vyřčené slovo začíná žít vlastním životem; dovede změnit osudy lidí a přivolat i Smrt…

Chlapi z křivoklátské posádky uhýbali očima, když hovořili s Barborčiným mužem, a dušovali se, že prohledávali okolní lesy několik dnů a pečlivěji, než to udělali oni, už to opravdu nebylo možné. Les sledoval jejich počínání nezúčastněně, mlčel a dokonale skryl před lidmi všechny stopy.

Rozoumek věděl, že chce-li Barborku najít, bude se muset uvolnit ze služby u Lucemburka. Ztratí tak jedinečnou životní příležitost, která se už nikdy nebude opakovat, avšak pro ty dvě ztracené dušičky ji obětuje. Své vlastní rodinné štěstí odsouval do pozadí už dost dlouho a zapomínal, že mu Bůh nabídl pouze jeden život. Teprve v Itálii, za dlouhého odloučení od svých blízkých, začal chápat, jak trestuhodně dosud nakládal se svěřeným časem. Proč mu ale Bůh položil do cesty takřka nepřekonatelnou překážku právě teď, když se rozhodl změnit od základů svůj přístup k životu? Přece ví, jak obtížné, ba takřka nemožné, je sladit dohromady službu králi a péči o rodinu. Mohl se snad zachovat jinak?

Možná nemohl, ale měl.

Zatímco ho Jiskra spolu s každým krokem přibližovala rodnému Vildštejnu, bobtnal v něm pocit viny. Udělal chybu a tu pak následovala celá lavina… Zatratil Báru, která mu přiznala, co mohla před ním snadno utajit a po čem by on nikdy nepátral. Dítě, které čekám, není tvoje, řekla a vzápětí ukázala na králova komořího Františka Jana Podskalského z Podskalí, jenž ji donutil k hříšnému skutku pod pohrůžkou, že jinak Karla Rozoumka zničí a dokáže ho přivést na popraviště. Podlehla jsem, jen abych tě zachránila, řekla s pláčem, ale on její oběť nepřijal a nepochopil. Naopak – zatvrdil se a vrátil Barborku rodičům. Sice jim nepřiznal nic z toho, co se přihodilo, ale oni i tak pochopili, že mezi mladými není všechno, jak by mělo být. Zpočátku doufali, že se v krátkém čase všechno zase srovná, ale ubíhaly týdny a Karel jako by nebyl. Ptali se Barborky, aby zjistili a případně pomohli napravit, co se mezi nimi pokazilo, ale pokaždé jen zakroutila hlavou, sklopila oči a odvrátila se, aby neviděli její slzy. Že je to opravdu zlé, dívčini rodiče pochopili, když jejich zeť vůbec nespěchal, aby se přivítal s novorozenou Klárkou, a i poté, co ji poprvé uviděl, zajížděl na Křivoklát jednou, nanejvýš dvakrát do roka.

A pak odjel na dva roky s králem.

Teprve čas a vzdálenost mu daly pocítit, že se vůči své ženě a jejímu dítěti nezachoval správně. V duchu jí odpustil a slíbil si, že napraví svou chybu. Odveze je obě zpátky do jejich domku na Pražském hradě a konečně se o ně bude starat tak, jak to měl udělat už dávno. Osud ale namíchal jiné karty. Které z nich připadnou Rozoumkovi?

Na obzoru se objevila silueta Vildštejna a Karel se sklonil k šíji své klisničky, aby jí připomněl, že jejich cesta už brzy skončí a na ni čeká odpočinek a plný žlab. Jiskra pohodila hlavou, jako kdyby mu rozuměla, odpověděla tichým zaržáním, a třebaže cítila únavu, přidala do kroku.

Jen co vjel na maličké nádvoří, vyšel mu vstříc Carlo, společník jeho dětských her, syn správce Františka a Giulie, pocházející z italského Tridentu.

„Vítej, Karle!“ chytil uzdu Jiskry a radostně hleděl na svého vrstevníka, jak svižně seskakuje ze sedla na zem. „Taky že se konečně jednou ukážeš…“ Třebaže se snažil, aby to nebyla výčitka, vyznělo to tak.

„Z Říma je na Vildštejn přece jen trochu daleko,“ připomněl Karel.

„Cože? Ty jsi byl v Římě?“ vykulil Carlo oči údivem. „A co jsi tam dělal? To až uslyší máma, že jsi byl v Itálii!“

Mladší Rozoumek vzal přítele kolem ramen, zatímco on předal Jiskru Bořkovi Přípotočníkovi, který před několika lety pro stáří odešel z hradní posádky, ale Matouš Rozoumek si ho nechal na svém hrádku jako štolbu. Karel na otázky neodpovídal, a když se na něj Carlo pozorněji zadíval, všiml si sevřených rtů a zasmušilého pohledu, na jaké nebyl zvyklý. Karel zřejmě nepřijel s dobrými zprávami.

„Všichni jsou v Medovém pokoji,“ řekl proto a spolkl veškeré novinky, jaké by jinak mladému Rozoumkovi rád sdělil. Karel jen lehce přikývl.

Jen se objevil v oblouku dveří, otočily se všechny hlavy k němu. Krátký moment nevěřícného překvapení vystřídaly úsměvy a radostná zvolání.

„Synku, vítej!“ vydala se k němu matka Hedvika von Silbernberg, a než stačil cokoliv říct, ocitl se v její náruči. Rázem se cítil stejně, jako když byl ještě malý kluk; jedině tady, v matčině objetí, byl v bezpečí.

Hned nato ho k sobě přivinul a chlapsky poplácal po zádech jeho otec Matouš. Teprve pak se s ním uvítali správce Vildštejna František, jeho žena Giulia, a nakonec Karlovi docela neznámá dívenka.

„Ty jsi asi Jitka,“ řekl mladý Rozoumek a dívka přikývla. „Na tvou svatbu s Carlem jsem nemohl přijet, byl jsem právě s králem na cestách,“ dodal omluvu, takřka po dvou letech zcela zbytečnou.

„Už máme skoro ročního synka. Daniel se jmenuje,“ musela se pochlubit.

„Tak to vám oběma gratuluji.“ Řekl, co se v takové chvíli očekávalo, ale sám cítil, jak je to málo upřímné. On má také dítě, jenže to ve skutečnosti není jeho. Ale i to teď ztratil. „Jen nemám žádný dárek…“

„Tak se už konečně posaď a vyprávěj, jak bylo?“ vyzval ho Matouš.

Mladší Rozoumek tedy vyprávěl. Dvouleté putování za císařskou korunou, stejně jako povstání v Pise, kde královský pár musel prchat z hořícího paláce v nočních úborech, dokázal vměstnat do několika vět. Čekali více podrobností, ale on sem proto přece nepřijel.

„Bára zmizela,“ mohl konečně říct, co ho nejvíce trápilo.

„Jak… zmizela? Tomu nerozumím,“ vyjádřila Hedvika jako první otázku společnou všem.

Karel pokrčil rameny. Bylo to dostatečně výmluvné gesto, které prozradilo, že sám toho ví míň než málo. Takřka nic. Pak pomalu vyprávěl, co se dozvěděl na Křivoklátu od Zbyška i hradní posádky, účastnící se pátrání.

„Nehledali dost důsledně,“ mínil Matouš. „Nikdo se neztratí beze stopy. Co hodláš dělat dál?“

„Budu Barborku i tu malou hledat,“ odpověděl, co se rozumělo samo sebou. Jde přece o jeho ženu a dítě. Muž se musí postarat o svou rodinu. Když to neudělá, není chlap.

„A to chceš dělat jak? Vzpamatuj se, synu, máš přece povinnosti vůči panovníkovi,“ připomněl starší Rozoumek. V duchu sice ocenil synovu rozhodnost, ale současně si také uvědomoval, jak to ovlivní jeho budoucnost.

„Myslíš, táto, že to nevím?“ podíval se na něj zpříma Karel a hned nato dodal, nad čím uvažoval cestou sem: „Vzdám se služby.“ Ano, zanechá služby a všechen svůj čas věnuje pátrání. Najde Barborku, i kdyby měl prohledat celou zemi vesnici od vesnice, dům od domu…

„Ze služby králi se neutíká!“

„Říkáš to skoro jako král Jan před svou poslední bitvou u Kresčaku.“ Nebýt to tak vážná situace, možná by se Karel zasmál.

„Dobře, že si to připomínáš,“ a Matouš vzal syna kolem ramen. „Král Jan zůstal vzorem rytířské cti až do posledního dechu a ty by sis měl z něho vzít příklad. Dobře mě poslouchej: zůstaneš tam, kde jsi a kde tě král potřebuje.“

„Když budu sedět na Pražském hradě, Báru s Klárkou nikdy nenajdu!“

Možná ty dvě nenajde. I kdyby měl štěstí, jak je uživí? Jednou mu samozřejmě připadne Vildštejn, ale co do té doby? Z velitele královy družiny se stane potulným rytířem bez stálé střechy nad hlavou, a to není nic pro ženu a dítě.

„Jako bys je hledal,“ ztišil Matouš hlas do důvěrného tónu, „protože já tě zastoupím. Zjistím, co se stalo.“

Karel se upřeně zadíval do otcových očí a spatřil v nich odhodlání, zkušenost, sebedůvěru a neochvějné rozhodnutí pomoci synovi.

„Pojedu s tebou,“ nabídl se Carlo.

Matouš se po něm ohlédl. Stačil mu letmý pohled, aby si byl jistý, že Františkův syn je rozhodnutý. I kdyby ho odmítl, stejně pojede.

„Až co na to řekne tvůj otec,“ oddálil Matouš konečné rozhodnutí a současně se zbavil zodpovědnosti za případné odmítnutí a Carlovo zklamání.

„Otec musí souhlasit, i kdyby nechtěl,“ ozval se František. Sám by nejraději vyrazil z Vildštejna Rozoumkovi po boku, tak jak tomu bylo před lety, kdy pátrali po únosci maličkého Carla. Na hrádku ale musí zůstat aspoň jeho správce, když majitel jede pryč.

„Dej nám na něj pozor,“ připomněla Giulia, zatímco Jitka sklopila hlavu, aby nikdo, dokonce ani Carlo, neviděl, jak se jí v očích zaleskly slzy. Má strach. O svého muže a taky – možná ze všeho nejvíc – o sebe; kdyby se neměl vrátit, co by si tady sama počala? Možná by ji odvezli zpátky na rodnou tvrz. Už odvykla věčnému dohadování se dvěma sestrami, nespokojenými se svým staropanenským údělem. Jejich otec nemá na věno, a tak o Šimíčkova děvčata není zájem, přestože jsou obě hezké. Každý den, když uléhala vedle Carla, děkovala v duchu Pánu, že na ni shlédl s laskavostí ze své výše a daroval jí muže, jemuž záleželo na ní, a ne na věnu. Všichni tady na Vildštejně jsou k ní pozorní a ona se snaží ze všech sil přenést na každého z nich aspoň trochu ze své nezměrné lásky. Ale kdyby se Carlo neměl vrátit, kdo ví, jak by se jejich vzájemný vztah proměnil?

DRUHÉHO DNE časně zrána vešel Matouš ke Karlovi. Zastihl ho, jak stojí u okna a pohlíží z něho ven do kraje. Byl zamyšlený tak, že si otcovu přítomnost uvědomil, teprve když mu položil ruku na rameno. Trochu pootočil hlavu a pokusil se o úsměv.

„Špatně jsi spal?“ zeptal se Matouš. Karlovy zarudlé oči a stíny pod nimi se nedaly přehlédnout.

Mladý Rozoumek zavrtěl hlavou.

„Jen nepovídej,“ usmál se otec. „Musel bych být slepý. A to díky Pánu nejsem.“

„Nespal jsem vůbec,“ přiznal syn.

„Měl jsem to předpokládat… Vzpomínky a starosti vždycky dovedou spolehlivě odehnat sen. Doufal jsem, že bys mohl jít se mnou na procházku. Tak jako kdysi,“ navrhl Matouš.

„Rád,“ zněla synova odpověď a otec zaznamenal, jak upřímně zazněla.

„Tak pojď. Než se ostatní probudí, budeme zpátky.“

Za chvíli už nechali hrádek za sebou a vydali se pěšinou podél nedalekého lesa. Dosud šli mlčky, každý sám jen se svými myšlenkami. Až když se ocitli u prvních stromů, Matouš ticho porušil:

„Teď bys mi snad měl říct celou pravdu.“ Nebylo třeba aby synovi vysvětloval, co od něj chce slyšet, žádný z nich nemyslel na nic jiného, než na zmizení Barborky a dítěte.

Karel zpomalil kroky, dokonce se na nepatrný okamžik zastavil, aby vzápětí pokračoval v chůzi. Otec do něj dobře vidí!

„Nemám, co bych dodával,“ řekl přesto.

„Musel bych být slepý a ty bys nesměl být můj syn, abych ti tohle uvěřil,“ pousmál se Matouš. „Taky nezapomínej, že jsem leccos viděl a slyšel, když jsem byl u vás v Praze…“

Jenže to už jsou celé roky, chtěl Karel připomenout, ale rozmyslel si to. Stará moudrost říká, že podělená starost je poloviční starost a on by se tím měl řídit. Otec mu k tomu nabízí příležitost. Jestliže si přeje, aby mu pomohl, neměl by mu nic zamlčovat.

„Máš pravdu. Jsou věci, o kterých bych s ostatními nechtěl a ani nedokázal mluvit. Především před matkou ne,“ začal opatrně. „Byla by smutná a zklamaná a já jí rozhodně nechci přidělávat vrásky na čele…“

Matouš beze slova přikývl. Také on se k Hedvice choval podobně a chránil ji před všemi nepříjemnostmi; dost na tom, čemu zabránit nelze.

„Barborka mne podvedla,“ přiznal Karel a třebaže to už bylo tolik let, stále to bolelo a nezabránil tomu, aby se mu hlas nezadrhl.

Matouš se zastavil na místě. Užasl.

„Podvedla?“ To si vyžadovalo vysvětlení a Karel mu ho dal.

„To už se stalo dávno, v době, kdy jsme se s králem vydali do Uher, odkud si později přivedl svou třetí ženu, Annu Svídnickou. Tehdy Barborka dovolila jinému muži, aby ji měl. Klárka není moje.“

„Kdo ti tohle napovídal? Chlapče, nikdy bych si nepomyslel, že budeš věřit pomluvám!“

„To nejsou pomluvy, táto, sama mi to přiznala.“

„Přiznala?“ Matoušovy oči se doširoka rozevřely ve skutečném údivu. Takovou věc, jakou je nevěra, si každá žena, pokud se k ní snížila, nechává pro sebe, a jestliže se nějak provalí, zapírá. Tady něco nehraje… „To znamená, že ty jsi do té doby nic nevěděl ani netušil?“

„Samozřejmě že ne. Neměl jsem důvod o ní pochybovat. Ostatně, jak jsem ti už řekl, byl jsem s králem na cestách.“

„Pak nerozumím, proč ti to vůbec říkala…“

„Věděla, že je těhotná, a řekla mi o tom. Měl jsem ohromnou radost. Ale nedala mi čas, abych si ji řádně vychutnal. To dítě prý není moje, řekla a pak se přiznala ke svému poklesku.“

„Pokud vím, milovala tě, nevěřím že by tě jen tak zradila,“ mínil Matouš a znovu pomalu vykročil.

„Ale udělala to. Dokonce mi řekla, s kým…“

„Cože?“

„Vidím, že tě to překvapilo.“

„Neříkám, že ne,“ připustil Matouš, „ale pořád si nedovedu představit, proč o tom s tebou vůbec mluvila… Mohla mlčet a ty by ses nikdy nemusel dozvědět, že to dítě není tvoje.“ Zakroutil nad tou záhadou hlavou. Barborka není tak hloupá, aby se sama připravila o rodinu. Kdepak, v tom musí být něco docela jiného. Třeba se tím pokusila Karlovi něco sdělit, její přiznání měl být vzkaz. „Nic víc ti neřekla?“ zeptal se proto.

„Řekla, ale cožpak se dá ženské, která tě podvede, něco věřit?“ odpověděl Karel otci otázkou.

„Asi to bude znít divně, co ti teď povím, ale i podvodnice může někdy říkat pravdu.“

Mladý Rozoumek nad tím mávl rukou, ale přesto se mu nepodařilo zahnat otcem nanesenou pochybnost.

„Podělíš se se mnou o to, co ti řekla?“ zeptal se ho otec. „Třeba společně přijdeme na víc než jen na to, co se stalo u vás doma. A možná ještě zachytíme nit, která nás uvede na její stopu.“

„Prý to byl králův komorník František Jan Podskalský z Podskalí,“ přiznal neochotně Karel.

„Cože? Ten? Tak to ti, milý synu, povím jedno a věř zkušenému: Barborka tě nepodvedla. Za takového hejska, jako je Podskalský, by tě rozhodně nevyměnila.“ Matouš to řekl s neotřesitelnou jistotou, takže by mu jeho syn rád uvěřil, přesto však měl stále ještě nějaké pochyby.

„Musela mě podvést,“ reagoval možná o něco rychleji, než přemýšlel, „jak by jinak přišla ke Klárce? Přece jsem v té době nebyl vůbec v Praze!“

„Nenapadlo tě někdy, že ji třeba mohl donutit k povolnosti proti její vůli?“

Karel pokrčil rameny. „No, snažila se mi tvrdit, že jí vyhrožoval,“ připustil to, o čem nechtěl nikdy s nikým mluvit. Ani s otcem ne. Především s ním ne.

„Hmm a ty jsi jí samozřejmě nevěřil.“

„Měl jsem snad? Odpusť, táto, ale kdybys byl ty na mém místě, věřil bys?“

„Upřímnost za upřímnost. Nevěřil.“

„Tak to vidíš!“

„Říkám, že nevěřil, ale jen v první chvíli. K čemu má člověk hlavu a v ní mozek? Aby myslel, ne? Takže bych nad jejími slovy začal uvažovat. A nejenom to. Opatrně bych si začal zjišťovat pravdu.“

„Nezjistil bys nic,“ reagoval Karel s jistotou. „Taky jsem to zkusil. Šel jsem za Podskalským. Chtěl jsem na něj uhodit a třeba ho i zabít, bude-li to třeba.“

„A?“

„Podskalský den předtím zmizel z Hradu.“

„A to tě nenapadlo, že by jeho útěk taky mohl být přiznáním jeho špinavostí? Třeba Barborka nebyla jediná, co ty víš? Neměl čisté svědomí. Měl strach a hleděl zachránit si život. Nebo máš jiné vysvětlení, proč se vzdal tak dobrého postavení u dvora?“

„Napadlo mě to, ale ty si nedokážeš představit to ponížení… Prostě jsem jí už nemohl dál věřit. Nešlo to. Kdo jednou zradí, zrazuje už pořád. I to jsi mě učil,“ připomněl Karel otci.

„Jenže tohle nebyla zrada, milý synu.“

„Že ne? A co to tedy bylo, když se vyspala s prvním chlapem, který na ni dostal chuť?“

„Myslel jsem, že za tu dobu, co o tom spolu mluvíme, jsi něco dokázal pochopit, ale asi jsem se mýlil. Chováš se pořád jako děcko, kterému někdo sebral oblíbenou hračku. Řekl jsi, že jí Podskalský vyhrožoval – ano, to jsou tvoje vlastní slova, Karle, takže asi neměla jinou možnost než se ti zpronevěřit. Ale byla natolik čestná, že ti to řekla. Přiznala se ti s vědomím, že ji nejspíš zatratíš. Možná doufala ve tvou velkorysost, ale to tě zřejmě přecenila. Takže teď už rozumím, proč byla na Křivoklátu. To nebyla ohleduplnost z tvojí strany, aby nezůstávala v Praze sama, ale pomsta.“

Poslední slovo švihlo mladého Rozoumka jako rána bičem přímo do tváře. Bolest byla o to větší, protože to byla pravda. Mstil se své ženě. Nic na tom nemění, že se v Itálii rozhodl vzít ji zpátky. Osud zařídil, aby přijel pozdě. Za každou chybu se platí.

„Zpanikařil jsem,“ pokusil se ospravedlnit svůj čin Karel. „Poraď, co mám teď udělat?“ Zase se jednou cítil jako chlapec, doufající v radu a pomoc, jaké mu může dát jen táta.

„Co?“ usmál se Matouš povzbudivě. „Po snídani vyjedeme z Vildštejna. Ty se vrátíš do Prahy a budeš sloužit králi, jak nejlépe dovedeš. Všechno ostatní nech na mně. A na Carlovi,“ dodal ještě.

„CHLAPI A TEĎ PRAVDU,“ uhodil Matouš Rozoumek na zbrojné Křivoklátu, kteří se účastnili hledání ztracené Barborky a její maličké Klárky. „To jste po nich vážně nenašli ani stopu?“

Sedm mužů si mezi sebou vyměnilo nerozhodné, a současně tak trochu nakvašené pohledy. Udělali, co mohli. Jakým právem je teď tenhle člověk obviňuje z nějakého šlendriánu?

„Tos nemusel, Matouši,“ ozval se Filip, kterému se tady všeobecně říkalo Macek. Třebaže byl v hradní posádce nejdéle, nebyl jejím velitelem, ale nikterak mu to nevadilo. Spíš uvítal, že jím není, nemá zodpovědnost ani starosti a ostatní ho přesto uznávají a dělají jen to, co řekne on. „Tři dny jsme pročesávali les. Nikde nic.“

„Přece nezmizela…,“ nadhodil Matouš smířlivě. „Vím, že si to nikdo z vás nemyslí. Vzpomínejte, třeba jste někdo narazil na nějakou drobnost, která se vám v tu chvíli nezdála být důležitá. Polámané větvičky, otisk nohy v hlíně, zachycený kousek látky…“ Vyjmenovával nejčastější stopy a upíral oči z jednoho na druhého. Sem tam někdo nevydržel jeho pohled a uhnul stranou nebo nervózně poposedl.

„Je to marný, pohltil ji les,“ trval na svém Macek.

„To tvrdil purkrabí Zbyšek i mému synovi a taky mně to takhle zopakoval. I pak by ale musela po těch dvou zůstat nějaká stopa. Kosti, roztrhané šaty, boty.“ Nerad, ale přesto připomínal i nejhorší možnou variantu, kterou až dosud odháněl od své mysli.

„Je to záhada,“ pokrčil ramenem jeden ze zbrojných, v ramenou poměrně rozložitý Čejchan, a současně si prohrábl husté narezlé vousy. „Máš pravdu, když říkáš, že se nemohly jen tak ztratit, vypařit se jako kaluž vody, na kterou se zahledělo slunce. Stejně tak ale máme pravdu my a ty to přijmi: Bára s dceruškou zmizely.“

„No a vy zase přijměte, že je budu hledat tak dlouho, dokud je nenajdu,“ prohlásil rozhodně Matouš.

„Pak nám to nezapomeň přijít říct,“ ozval se napůl posměšně Macek.

Matouš neodpověděl, pouze mávl rukou v gestu, které si mohl každý snadno vyložit beze slov, a odcházel. Jsou to mezci tvrdohlaví, říkal si v duchu. Jestliže je mezi nimi někdo, kdo si přece jen něčeho všiml, bude teď už jenom mlčet. Ze solidarity. Cožpak by mohl potopit své kamarády? Matouš za pár dnů zmizí, ale oni zůstanou dál spolu. Co si o nich bude myslet, je jim lhostejné. Záleží jen na tom, aby jejich parta dál držela pohromadě a tomu, kdo by s ní v tuhle chvíli nebyl zajedno, nedělali ostatní v budoucnu žádné naschvály.

Starší Rozoumek se postavil na hradbu kus od vstupní věže a rozhlédl se po kraji. Lesy jsou tady opravdu rozlehlé a mimořádně husté. Pod korunami stromů se jistě ukrývá spousta cest a ještě bohatší spleť sotva poznatelných stezek využívaných zvěří; tam všude musí hledat.

Vycítil, jak k němu přistoupil Carlo a mlčky se vedle něj opřel lokty o kamennou obrubu hradby.

„Je to jenom na nás. Pomoc od nich,“ a Matouš maličko hlavou naznačil koho má na mysli, „se rozhodně nedá žádná čekat. Zanedlouho se začne stmívat, takže teď si můžeme prohlédnout les takhle z výšky a rozhodnout se, kde zítra začneme…,“ řekl Matouš tiše, skoro jako by uvažoval nahlas. Nedohledná záplava stromů ho v duchu lekala; ať začnou s pátráním kdekoliv, šance, že najdou Barborku, je mizivá.

„Takže jsi se nic nedozvěděl?“ zajímalo Carla.

„Nic. Jen omílají dokolečka dokola tu pitomost, že ji pohltil les. Nebo ty si to taky myslíš?“

„Pohltit mohl, vydat musí,“ zafilozofoval si Carlo. „Protože to ještě neudělal, tak tam někde Bára pořád ještě je.“ Nejspíš mrtvá. A ta její holčička jakbysmet, pomyslel si, ale před Matoušem by to nikdy neřekl nahlas.

„Moje řeč. Asi bude jedno, odkud začneme.“

„Co kdyby za nás rozhodli ptáci?“ napadlo Carla.

„Jak si to představuješ?“

„Až vyjdeme z brány, tak se vydáme v tu stranu, odkud nám přes cestu přeletí první pták.“

„Třeba to bude Boží znamení,“ zasmál se Matouš. Někde se přece začít musí. A v tomhle lese je jedno kde.

Jen co se druhého dne trochu rozbřesklo, vyšli Matouš a Carlo ven. Přes rameno měl každý přehozenou kabelu s jídlem, v ruce hůl a za pasem ostrou dýku. Carlo se ještě vyzbrojil lukem a šípy, Matoušovi se pohupoval u boku krátký meč. Ušli sotva několik desítek kroků, když jim ve výši očí proletěla kavka. Podívali se na sebe a oba se usmáli. Bylo rozhodnuto.

Vstoupili pod koruny staletých velikánů v místech, odkud kavka přiletěla, a rázem se ocitli v jiném světě, ve světě přítmí, tajemných stínů, podivného šeptajícího ticha, skrytých očí zvěře a neviditelných bytostí starších než lidstvo samo. Aniž si cokoliv řekli, vzdálili se od sebe do strany o několik kroků, pozorní snad stejně jako ostříž, kroužící vysoko na obloze. Pokud tudy Barborka šla, musí narazit na nějaké stopy po ní, přestože od té doby uplynul více než měsíc. Zanedlouho rozpoznali sotva znatelnou pěšinku klikatící se mezi borůvčím a lesním podrostem.

„Chodí tudy liška,“ upozornil Matouš Carla na drobnou stopu v měkké půdě. „To je dobré znamení.“

Také Carlo si poněkud oddechl. Kudy se vydává liška na svůj lov, tam nepotkáš vlka.

Carlo se pojednou trochu sehnul k zemi a tiše k sobě přivolal Rozoumka.

„Co si o tomhle myslíš?“ zeptal se celkem zbytečně. Dovedl si odpovědět sám, ale přesto chtěl slyšet Matoušovo potvrzení.

Také Matouš přičapl na bobek. Na větvičce sotva půl metru vysokého semenáčku se ve vánku třepetalo několik modrých nitek.

„Co si o tom myslím?“ opakoval Matouš. „Že Bůh vedl naše kroky správným směrem.“ Oba zmlkli alespoň na takovou chvíli, aby stačili v duchu přeříkat děkovnou modlitbu. Matouš uschoval do kapsáře těch pár vzácných nitek. Třeba najdou další. Teď jen neztratit směr.

Šli tedy dál, a čím déle šli, tím větší měli strach, že Barborka nesledovala liščí chodníček, ale že ztratila směr, začala se točit v bludném kruhu a jim to uniklo. Možná že po ní někde zůstal otisk kožené botky, ale ten už třeba dávno smyl déšť. Být to na Vildštejně, věděl by s určitostí, zda pršelo nebo ne, ale tady mohlo být docela jiné počasí než u nich doma.

A pak je doslova uhodil přes nos štiplavý dým. Tam někde před nimi je milíř.

„Třeba se ukrývá u uhlíře,“ naznačil s nadějí Carlo.

„Možné to je,“ připustil Matouš, „ale to by znamenalo, že se tu ukryla před nepohodou. Proč se potom nevrátila?“

„Ztratila cestu. Zranila se. Nebo jí holčička onemocněla, a tak musely obě zůstat,“ vymýšlel Carlo jedno řešení za druhým. Mohou existovat i jiné, mnohem krkolomnější možnosti.

Přidali do kroku. Cestou však museli několikrát obcházet rozsáhlé neproniknutelné houštiny, vyhýbat se zrádným rašeliništím – proboha, snad do některého nakonec Bára nezapadla a nezahynula tady! – až se před nimi rozevřel pohled na doutnající milíř a starého uhlíře, pozorně si hlídajícího své mnohaměsíční dílo. Sem tam ucpal hlínou a mechem drobnou skulinku, která, pokud by se jí nevěnoval včas, mohla jeho milíř znehodnotit. Zatím jde všechno tak, jak má, a on může být spokojený.

„Bůh tě provázej!“ zvolal na něho z dálky Matouš a Carlo se k němu připojil.

Uhlíř se k nim natočil po hlase, přátelsky na ně kývl a dodal: „Ať požehná i vaše kroky.“

Víc nebylo co říct. Tyhle dva nikdy neviděl a nejspíš je už podruhé nepotká. Asi zbloudili a pokud budou chtít poradit, ukáže jim cestu z lesa. A to je asi taky všechno, co pro ně může udělat. Vlastně ne, taky jim může nabídnout skrovné pohostinství.

„Někoho hledáme,“ řekl Matouš. „Děvče, vlastně mladou matku s malým děvčátkem. Neviděl jsi je?“

Uhlíř ještě jednou obhlédl milíř, a protože se mu zdálo, že je všechno v pořádku, postoupil k cizincům o něco blíže, přesto pořád ještě tak daleko, aby měl možnost úniku, pokud bude třeba. Nikomu se nedá věřit. A čím lépe je člověk oblečený, tím je nebezpečnější.

„Možná,“ připustil opatrně a pro jistotu se vrátil o krok dozadu.

„Divná odpověď, buďto jsi je viděl, nebo ne. Odpověz, prosím, zpříma a podle pravdy,“ požádal ho Matouš. Hlídal intonaci svého hlasu, aby svou netrpělivostí uhlíře nepoplašil.

„Je to už tuze dávno…“

„Ale zase ne tak dávno, abys na to zapomněl,“ ušklíbl se Carlo. „Zřejmě tady žiješ sám, nanejvýš se svojí ženou, a tak bych řekl, že každé setkání s někým cizím je pro tebe událost, na jakou se hned tak nezapomíná. Pověz, nemám pravdu?“

Uhlíř se najednou z ničeho nic začal usmívat.

„Jo, máš pravdu, mládenče, je to tak! Akorát že ti toho stejně moc nepovím.“

„Nechceš, nebo nemůžeš?“ zajímal se Matouš.

„Nachomýtl jsem se k tomu náhodou, a co jsem viděl, viděl jsem z dost velký dálky, takže všechno taky mohlo být docela jinak, než jak se mi to jevilo… Pán na koni oblečený do kožené prošívanice odvážel pryč nějakou ženu. Přehodil si ji před sebe jako kdyby byla pytel pšenice. Myslím, že ji předtím omráčil nebo omdlela. Vypadala jako bez života. Ale musela žít, protože proč by ji jinak odvážel? Napadlo mě akorát, že dostihl svou ženu na útěku, ale když se po ní sháníš, pane, asi to bylo jinak, že?“

„A co dítě? Holčička…,“ připomněl Matouš, který na nepřímo vyslovenou otázku neodpověděl, jako kdyby ji zcela přeslechl.

„To dítě utíkalo a zoufale volalo o pomoc. No vidíš, že mě to už tenkrát netrklo! Toho chlapa se ta holčička buďto bála, nebo ho vůbec neznala. Jsem já to ale hlava dubová…,“ a uhlíř si rukou zmazanou jílem zaklepal na čelo. „Ten druhý, byl to takový hromotluk, dítě dojel na koni, chytil ho a posadil k sobě. Pak oba odjeli. Jestliže si myslíš, že jsem jim měl pomoct, tak to tedy nemohl. Byl jsem daleko, oni měli zbraně a koně…,“ připomněl uhlíř.

„Nikdo ti taky nedává žádnou vinu. Naopak ti děkuji za všechno, co jsi nám právě řekl. Moc jsi nám pomohl,“ jal se ho uklidňovat Matouš.

„Ale teď, jestli dovolíš, vrátím se ke své práci.“ Uhlíř se k nim obrátil zády. Stejně jim už neměl co říct.

„Nechť se ti dílo daří!“ zavolal za ním Carlo a ještě mu zamával na rozloučenou. Jenže to uhlíř nejspíš vůbec neviděl, protože jeho svět se opět zúžil na milíř.

Vraceli se po svých stopách. Kdepak, to nebyla žádná náhoda, že jim z lesa vyrazila vstříc kavka. To byla Boží vůle.

„Dobrá práce, Carlo,“ zazubil se Matouš na svého společníka a dal mu přátelský štulec do zad. „Zdá se, že jsme dnešní den neprozaháleli.“

Když Matouš s Carlem usedali k večeři ve společnosti křivoklátského purkrabího Zbyška a jeho ženy Kláry ani se nesnažili tvářit se vážně. Naopak z nich vyzařovalo cosi jako sebeuspokojení.

„Vypadá to, že máte dobré zprávy,“ zadíval se na Matouše pan Zbyšek plný očekávání.

„Dost možná,“ odpověděl Matouš neurčitě.

„Zjistili jste něco? Tak proboha mluvte!“ Kláře se zatřásl hlas těžce potlačovaným vzrušením. Pokud ti dva narazili na nějakou stopu, určitě jim dává naději že jejich dcera i vnučka žijí, uvědomila si. V opačném případě by se tvářili úplně jinak.

„Neřekli jste, co měla Bára na sobě. Nebo ta malá,“ připomněl Matouš.

„Byla v modrém, odpověděla Klára. „Pomáhala jsem jí při oblékání.“

Matouš sáhl do kapsáře a opatrně položil před Barborčiny rodiče několik modrých vláken. Podívali se na ně a pak jeden na druhého. Mlčeli.

„Myslíte si, že by to mohlo pocházet z jejích šatů?“ zeptal se Carlo, jehož při jejich mlčení začínal opouštět optimismus, jaký načerpal v lese. Ta žena, kterou chytil a odvážel pryč jezdec na koni, vůbec nemusela být Karlova žena, napadlo ho.

Paní Klára trochu nejistě přikývla.

„Kde jste to našli?“ zeptal se Zbyšek místo odpovědi. Hlas se mu třásl.

„Poněkud podivná otázka,“ neubránil se troše ironie Matouš. „V lese. Buďto jsme byli trochu pozornější než vaši lidé, nebo jsme měli větší štěstí,“ mírnil dopad svých slov.

„Podle všeho jste zjistili, kudy Barborka šla,“ připomněl Zbyšek, „ale to ještě nedokazuje, že žije.“

„Jistotu budeme mít, až ji přivedeme domů, dřív ne,“ Matouš se zpříma zadíval do Zbyškových očí, „ale už teď si dovolím tvrdit, že ji nepohltil les, jak říkáš.“

„A kde tedy je, he?“

„Byla unesena,“ nevydržel to dál Carlo a musel ven s jejich největším trumfem.

„Cože? Unesena? Kým a proč?“ ptali se Barborčini rodiče jeden přes druhého. Co je tohle za nesmysl? Pomátl se Matouš nebo ten jeho mládenec?

„Tak na to vám zatím nedovedu odpovědět, ale tady spolu s Carlem uděláme všechno pro to, abychom Báru přivedli zpátky domů i s Klárkou a pak jistě budeme znát odpovědi na všechny vaše otázky.“ Matouš se ještě jednou rozhlédl kolem sebe a sepnul ruce k modlitbě. Je třeba poděkovat Bohu za pomoc, požádat o další přízeň a požehnat bohatému stolu.

Zatímco Carlo po celý večer sršel optimismem a dával tak Barborčiným rodičům naději, Matouš si dělal starosti, které skrýval pod maskou únavy, ale jak se zdálo, purkrabí Zbyšek jeho hru neprohlédl.

V pátrání po zmizelé dívce se sice posunuli dál, přesto však pořád přešlapují na jednom místě. Únos Barborky, to nebyla žádná náhoda. Někdo musel akci dobře připravit. To znamená, že věděl nejen to, že Karlova žena je i s dítětem na Křivoklátu, ale také kdy a kam vychází z hradu ven. Třeba je tady mezi zbrojnými nějaký zrádce. Matouš chvíli uvažoval, zda se nemá se svým podezřením svěřit Zbyškovi, ale vzápětí to zavrhl. Žádný zrádce být nemusí a on by jen zanesl mezi hradní posádku semínko nedůvěry. Ten někdo třeba ani neměl přímé spojení s hradem, stačilo mu jen nějaký čas zpovzdálí sledovat, co se tady děje a jaké zvyky má Barborka. To za předpokladu, že měl v úmyslu ji unést. Chtěl-li to udělat, proč čekal tak dlouho? Nebo nic takového nebylo původně v plánu a k únosu se sáhlo teprve jako k poslední možnosti? Možnosti čeho…?

Matouše zaskočila myšlenka, kterou si dosud neuvědomoval. Skutečným cílem zločinu nebyla Barborka, ale jeho syn. To by vysvětlovalo načasování únosu jen krátce před návratem krále do Čech. Kdosi Karla nenávidí tak, že na něj – prozatím – zaútočil skrze jeho rodinu. Co bude následovat?

KAPITOLA DRUHÁ

ZATOČÍ KOLEM OSUDU A DÁ OBĚMA ROZOUMKŮM POZNAT, ŽE CESTA NEMUSÍ BÝT VŽDYCKY TAK PŘÍMÁ, JAK SE ZDÁ

KDYŽ OTEVŘELA OČI, všude kolem panovala hluboká tma. Zkusila se posadit. Cítila se rozlámaná, jako by měla tělo poslepované z různých kousků, které k sobě nepatří a nikdy ani nepatřily. Chvíli jí trvalo, než si vzpomněla, co se stalo. Někdo ji unesl. Prachsprostě ji ukradl! Že si různí nenechavci přivlastňují cizí dobytčata, váček s groši nebo šaty, to chápala, třebaže to nepovažovala za správné a dobře věděla, že je to v rozporu s křesťanskou zásadou Nepokradeš. Až do té chvíle ji nenapadlo, že by se mohli krást také lidé. Netušila, kdo, proč ani kam ji odtáhl proti její vůli. Dotkla se rukou čela v marné snaze zastavit bolestivou závrať, jež se jí šířila hlavou a nutila ji k dávení. Nepomohlo to.

Zatímco se kolem ní šířil nepříjemný ostrý pach zvratků, pocítila mírnou úlevu. Věděla, že je to jen dočasný pocit a závrať se po nějakém čase znovu vrátí, snad jen s menší intenzitou. První útok obvykle bývá nejsilnější. Opatrně se znovu uložila, schoulila se do klubíčka, přitiskla obě ruce na břicho, zavřela oči a zkusila myslet na něco jiného, než je bolest hlavy svazující činnost celého těla.

Nic povzbudivého k uvažování nenašla. Snad by pomohla nějaká dávná vzpomínka? Hledala však marně, všechny, které si dokázala vybavit, končily špatně. Nic, co kdy udělala, dokonce ani její láska, nedopadlo dobře, třebaže ona toužila, aby to bylo dobré. Může se někde nahromadit tolik smůly, jako jí má ona? To asi sotva! Tiše se rozplakala. Spolu s každou slzou se propadala do sebelítosti.

A pak se ve všeobjímajícím tichu ozval kradmý šramot. Zaposlouchala se, zda se zvuk bude opakovat. Chvíli se nedělo nic, ale pak se ozval znovu, blíž. Podvědomě vycítila že jí hrozí nějaké neznámé nebezpečí. Je v pasti, nemůže se mu tedy nijak postavit. Ocitla se v roli odsouzence čekajícího na smrt a odpočítávajícího kroky kata, jenž si pro něj přichází.

Ano, teď už věděla přesně, co ty zvuky znamenají. Jsou to kroky. Těžké mužské kroky. Zastavily se přede dveřmi do její komory. Vzápětí se vrata prudce rozletěla a v nich se objevilo světlo lojového kahánku, za nímž se skrývala tvář člověka, který chtěl zůstat nepoznán. Plamínek nepokojně poskočil závanem vzduchu nebo vlivem zrychleného dechu toho, kdo jej nesl, a postava se začala blížit k jejímu lůžku.

„Tady je ale smrad!“ ozvalo se pohrdavě. „Poblila ses, co?“ Zdálo se, jako by toho neznámého člověka potěšilo, co se jí přihodilo.

Ruka se světlem učinila pohyb stranou a tam ho převzala jiná paže. Znamená to, že k ní vtrhlo více mužů. Co od ní chtějí? Snad ne… hrůzou se jí zastavil dech. Sotvaže se ten, co promluvil, nad ni sklonil a začal jí šmátrat po těle, poznala že její podvědomí zhodnotilo budoucí událost správně. Chce její tělo.

I přes to, jak bídně se cítila, vyburcovala v sobě tolik síly, že oběma rukama toho muže odstrčila. Poněkud zavrávoral a ustoupil o krok zpět. Ten, co převzal světlo, se hrubě zasmál. „Hele, ona chce vytáhnout drápky.“

„Jen ať si to zkusí!“ ozval se ten, jehož na chvíli odstrčila. Vrhl se na ni a než stačila cokoliv udělat, uhodil ji na jednu a hned nato i na druhou tvář. Vykřikla bolestí. „To jen abys věděla, že tady se poslouchá na slovo.“ Vychutnával si svou nadřazenou situaci. Hned nato jí prudkým pohybem vyhrnul sukni a položil se jí mezi stehna.

Zazmítala sebou do stran, ale věděla že je to zbytečné, protože zdaleka nemá tolik síly jako on, a navíc je v nevýhodné poloze. Vykřikla. Ještě jednou. Kolem se ozval smích.

„Dlouho tady řvát nebudeš,“ řekl někdo výhrůžně a hned nato se jí ocitl v ústech kus hadru. Zkusila ho vyplivnout, ale nešlo to a začala se dusit. Musela toho nechat a soustředit se na dýchání nosem. Zatím ten, co na ní ležel, do ní vstoupil a jí se v očích objevily slzy hanby a ponížení. Bože, proč jsi tohle dopustil?

Po nekonečně dlouhé době, kdy se dívala vzhůru a prosila Nejvyššího o smrt, se ten cizí neurvalec odvalil z jejího těla.

„A teď si ji můžete vzít taky,“ nabídl velkoryse, a protože to řekl právě takhle, pochopila, že jich je určitě víc.

V mihotavém světle uviděla tvář druhého muže, který ji chtivě sevřel v náručí a levou rukou jí stiskl ňadro; poznala v něm člověka, který se vynořil z houští ve chvíli, kdy se ona už ocitla na hřbetě únoscova koně. Dával si na čas, užíval si tu chvíli vynucené milosti. Zpracovával ji pomalu, systematicky, občas přerušil své pohyby a prodlužoval tak vlastní slast. Všechno ale jednou končí a také on s blaženým výkřikem na ni na chvíli dopadl, aby byl sám vzápětí hrubě odstrčen třetím mužem. Byl malý a ošklivý, ale jak se ukázalo, z téhle trojice měl nejdelší výdrž. Skoro omdlela dřív, než se dostal k vyvrcholení.

Teprve pak se světlo začalo vzdalovat, a ještě ve dveřích se ozvalo: „Pořádně odpočívej, zítra si to zopakujeme.“

Utéct. Musím utéct! Jen co všude zase zavládlo ticho a ona uvěřila, že ďábelská trojice usnula, dopotácela se na vratkých nohách ke dveřím, vzala za kliku – a nic. Poznala, že jsou zavřené na vnější závoru. Takže tahle komora byla už dříve určena jako vězení. Past. Možná pro stejně ubohé a ponižované ženy, jako je teď ona.

Zhroutila se na zem hned u dveří a svěsila hlavu. Je po naději. Chtělo se jí křičet, něco rozbít, možná se i zabít, ale neměla sílu, a dokonce ani odvahu k ničemu z toho. Kdyby křičela, nejspíš by ji nikdo neslyšel, nebo by tím jen potěšila své trýznitele. Takže zbývá jediné – zabít se. Jen tak unikne dalšímu ponížení. Rukama tápala po stěnách a po zemi s nadějí, že najde něco ostrého, čím by si přeřezala žíly.

Věznitelé určitě s něčím takovým počítali, a tak v komůrce nebylo nic, co by jí mohlo posloužit. Přitiskla ruce na tváře, aby i v té vše obklopující tmě skryla své slzy.

Jak zvláštní! Jako by jí pláč umožnil, aby prohlédla a uvědomila si, jakého smrtelného hříchu by se dopustila. Žádná lidská bytost nemá právo ukrátit život svůj nebo někoho jiného. Někoho jiného… opakovala v duchu a teprve pak si vzpomněla na své dítě. Kde je? Až doteď ho nikde neviděla ani neslyšela. Přivlekli sem také je nebo zůstalo někde opuštěné a bloudí v nepřátelském lese?

„Co jste udělali s mým dítětem?“ vrhla se ráno na toho mrňouse, když jí přinesl vědro do poloviny naplněné vodou a špinavý hadr se slovy: „V prasečím chlívku je čistěji než tady, koukej to uklidit!“

Nejdřív na ni zíral, jako kdyby na něj promluvila neznámým jazykem, pak opatrně vyhlédl na chodbu, a teprve když se ujistil, že jsou opravdu sami, ztišeným hlasem, prozrazujícím, jaký má strach z toho, že přiznává, co nemá, řekl: „Je tady.“

„Kde? Přiveďte mi ji,“ zaprosila zoufale.

Muž se zamračil a beze slova odešel. I tak toho řekl víc, než měl.

Poklekla a začala stírat své včerejší zvratky. Hlava se jí pořád ještě točila, ale bylo to už mírnější, stejně tak poněkud ustoupila i bolest.

Večer se bála usnout a současně chtěla věřit, že včerejší přízraky se znovu neobjeví. Přišli všichni tři a znovu se jí zmocnili proti její vůli. Totéž se opakovalo několik dalších nocí.

A pak jí ten mrňous přivlekl vzpouzející se uslzené dítě.

„Pořád řve a chce k mámě,“ vysvětloval neochotně. „Kdo to má poslouchat?“

Přivinula dítě k sobě a tiše mu šeptala: „Už to bude dobré, všechno bude zase dobré,“ ale sama tomu nevěřila. Protože od jisté chvíle bylo jenom hůř.

Utéct. Musíme utéct! Tahle jediná myšlenka ji opanovala a ona už nedokázala myslet na nic jiného než na útěk. Kdyby ji viděl někdo, kdo ji znal dřív, zděsil by se, protože její oči prozrazovaly, jak se v její mysli probouzí šílenství.

Jednou se u ní ukázali jen dva muži a ona si odtrpěla svůj ženský úděl. Vedena svou jedinou utkvělou myšlenkou na útěk vzala ještě před ranním kuropěním za kliku a v duchu zajásala – ti neurvalci zapomněli zavřít závoru! Opatrně probudila dítě, vzala ho do náručí a jak to jen nejtišeji dokázala, vytratila se ven. Ani se neohlížela, nebylo pro ni důležité, kde ji tak dlouho věznili, teď je konečně zase na svobodě. To je vše a nic víc není třeba.

UŽ DLOUHO před tím, než se Matouš s Carlem vydali z Křivoklátu na další cestu, věděl tady snad každý, že ti dva během jednoho jediného dne našli, co hradní posádce uniklo – narazili na stopy po Barborce, a dokonce zjistili, že byla unesena. Takže nejspíš žije.

„Počkejte chlapi,“ zastavil je v bráně Filip řečený Macek, „přece od nás jen tak neodjedete… Hlavně se vám chci omluvit za sebe i za všechny ostatní – mám pravdu, že? – protože jsme na vás koukali jako na někoho, kdo se chce nad námi vyvyšovat. Byla to chyba. Přiznávám, že jsme to pěkně posrali…“ Byla to na Macka hodně dlouhá řeč. Styděl se za své předchozí chování, ale současně byl natolik čestný, že to dokázal přiznat.

„Dělali jste, co jste mohli. My jsme měli trochu víc štěstí, to je celé. Čeká nás teď to nejtěžší, vypátrat, kdo si tohle vzal na svědomí a kam ji unesl,“ Matouš si mohl dovolit tu trochu velkorysosti; bude se sem na Křivoklát jistě ještě vracet a ani jemu by nebylo příjemné, kdyby se na něj zdejší posádka pokaždé mračila. Takže konec dobrý, všechno dobré…

„Kam pojedeme teď?“ zajímal se Carlo, sotvaže se jim hrad začal ztrácet mezi stromy.

„Do Prahy. Zastavíme se u mého syna. Určitě je jak na trní. Každopádně pro něj máme dobrou zprávu.“

Carlo přikývl. I naděje že Barborka žije, je vlastně dobrá zpráva.

Pak ho ale Matouš překvapil, když dodal: „Možná vím, kde Barborku najdeme.“

„Kde?“ chtěl hned vědět Carlo.

Matouš se sklonil ke své Hvězdičce, poněkud zvolnil její krok a teprve pak vyslovil vyhýbavou odpověď:

„Nejsem si docela jistý. Nejdřív to proberu s Karlem a teprve potom uvidíme.“ Nechtěl svému mladému průvodci nic vysvětlovat, protože tohle tajemství – důvod, proč Karel odstranil svou ženu na Křivoklát – není jeho.

Sotvaže projeli bránou do Většího Města pražského, Carlo zarazil koně. Tolik lidí, takový ruch, lomoz, hluk, spěch… to všechno pro něj bylo nové.

„Carlo, copak stojíš?“ houkl Matouš na syna svého správce, ale vzápětí se při pohledu na něj hlasitě rozesmál. „Zavři pusu, nebo ti to tak zůstane.“

„Co, cože?“

„Povídám, abys zavřel pusu. Nikdo tady nemusí vidět, že přicházíš z vesnice.“

„Bože,“ vydechl Carlo, „to je lidstva! A těch domů…“ Očima přejížděl po úzkých a vysokých průčelích domů, často hrázděných, s jedním, někdy i se dvěma patry a špičatým štítem, kde se krčila nejedna půdní světnička pro služebnictvo.

Matoušova Hvězdička vykročila pomalým krokem a Carlo se chtě nechtě musel připojit. V tomhle Babylónu by dozajista zabloudil snáz než v křivoklátských lesích! Čím hlouběji se propadali do bludiště ulic a uliček, tím byl Carlo bezradnější. Ještě že ho provází Matouš Rozoumek. To ale netušil, že i on vede svou klisničku více instinktem, než že by si byl při každém kroku jistý, kde zrovna jsou. Jak se to tady všechno změnilo za ten čas, kdy nebyl v Praze! V duchu si šťastně vydechl, až když před sebou uviděl široký tok Vltavy a trosky mostu, kdysi spojujícího oba břehy.

Carlo tentokrát zapomněl zavřít pusu, tak ho ohromila nejen spoušť, jaká tady po mostu zbyla, ale především úcta před těmi, kdo jím kdysi pokořili tuto řeku.

„Musel být nádherný,“ vydechl.

„Myslíš most?“ ujišťoval se Matouš, a když Carlo přikývl, dodal: „Kdysi ho prý dala postavit jedna královna, slyšel jsem od královny Elišky Přemyslovny, že se jmenovala Judita. Přečkal ji o nějakých pár století, než ho za krále Jana zničila povodeň. Tuším, že se tak stalo čtyři roky před tím, než na trůn usedl Karel Lucemburský. Tajně doufám, že ho jednou nechá obnovit. Takový most je hodně důležitý, řekl bych že důležitější než leckterý kostel. Však jsi sám viděl, že Lucemburk teď hodně staví.“

Carlo souhlasně přikývl. Cestou sem viděl všude kolem nové domy, rozestavěné kostely i paláce předních šlechticů. Už teď je Praha veliká, a jak je vidět, bude ještě větší a krásnější.

„To ho taky musí hodně stát,“ usoudil. „Matouši, kde na to bere?“

„Je přece císař,“ zněla pohotová odpověď, ale syn správce Vildštejna s ní nebyl spokojený.

„Ještě nedávno byl jenom král…“ Až když to zaznělo nahlas, uvědomil si, co vlastně řekl, a začal se hlasitě smát. Matouš se k němu připojil.

„Když jsi vzpomínal na svou službu u krále Jana, snad nikdy jsi nezapomněl připomenout, že často neměl peníze ani na to, aby vám pořádně vyplácel žold. Jak to, že on peníze neměl, ale jeho syn ano?“ zajímal se Carlo, když se do sytosti vysmáli.

„Přece víš, že na ni pořád myslím…,“ přiznal Karel.

Karel přikývl.