ČERVENÁ NIT OSUDU

Mirka Skočílková

Copyright © Mirka Skočílková, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5407-3

Obsah

- První část

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Druhá část

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Třetí část

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Poděkování

Všem záchranářům, hasičům, policistům… Všem hrdinům, kterým ještě nikdo nepoděkoval.

Podle staré japonské legendy máme ve svém životě červenou nit, která nás jednoho dne spojí s naší spřízněnou duší. Kdo věří legendě o červené niti osudu, ten nepochybuje o tom, že každý z nás má na světě člověka, který je mu souzený. Bez ohledu na to, kdy a kde se narodil, jak je starý nebo jak žije. Jejich duše patří k sobě.

Andrea

Když jsem byla malá, přála jsem si být princeznou. Zalézala jsem do kouta a snila o princi, který mě vysvobodí. O opravdovém hrdinovi, který mě ochrání a nikomu nedovolí, aby mi ublížil. Přijde, vezme mě do náruče a odnese do bezpečí. Věřila jsem, že někdo takový na světě opravdu existuje. Žila jsem svými sny. Čím víc jsem se cítila sama, tím víc jsem se v nich toulala. Nechtěla jsem se smířit s tím, že je život takový. Přestože jsem byla malá holka, už tenkrát jsem cítila, že je svět kolem mě šedivý. Potřebovala jsem cítit růžovou, červenou, modrou, žlutou, ale místo toho jsem se protloukala jenom šedou. Sama. Ráno dlouhou cestou do školy, pěšky, v blátě, za slunce, v mrazu, v kabátku po kolena a se starou aktovkou na zádech. Ze školy pak stejnou cestou domů, rychle se přestrojit do tepláků a holínek a do práce. Na statku bylo pořád co dělat. Otčím nikdy nesnesl povaleče. Kdo odporoval, dostal pohlavek. V tom lepším případě jenom ten. Ve starém domě se nacházelo mnoho tajemných míst, kde se dalo vybít si na malých dětech zlost beze svědků. Prasečí chlívky, sklep, tmavé kůlny. A mnohdy to ani tresty nebyly. Jen někdo neznámý mě nebo bratra postrčil dovnitř, zavřel a odešel. Léta plynula a já jsem všechny vzpomínky pohřbila hluboko, do nejzazšího koutku své hlavy a rozhodla jsem se, že je už nikdy nepustím ven.

Vždycky jsem si přála poznat svého otce, ale nepodařilo se mi to. Matka jeho totožnost nikdy neprozradila a nutila mě i bratra, abychom Jaroslavovi říkali tati, i když jsme ho ani jeden za to, co nám dělal, neměli rádi. Jeho perverzní zábava strašit nás a ponižovat se naštěstí nestupňovala, ale i tak jsem si kvůli tomu nesla do života velkou zátěž. Možná proto jsem měla vždycky problém s navazováním vztahů. Někomu věřit pro mě bylo zprvu hodně těžké.

Matka se nás většinou nezastávala. Nepamatuji si, že bychom s ní někdy zažili příjemný den plný smíchu a laskavých objetí. Nikdy si s námi nehrála, nemazlila se s námi ani si s námi nepovídala. Jen nás instruovala a vyžadovala plnění povinností. Žádná pochvala za to ale zpravidla nepřišla. Jako zázrakem nikdy u našich konfrontací s Jaroslavem nebyla, a když jsme u ní hledali zastání, vždycky nám vynadala, ať nežalujeme a nevymýšlíme si. Hned nato odcházela na verandu si zakouřit. Od té doby mi cigaretový kouř evokoval dětství.

Doma jsem mívala jako malá opravdu hodně povinností a nesměla jsem na žádnou z nich zapomenout. K úkolům ze školy jsem se pak dostávala až pozdě večer, když už bylo po práci. Rychle si namazat kousek chleba k večeři a spočítat příklady. Když už se to nedalo snést, vlezla jsem si pod postel, kde jsem měla schovaný kufřík se svými nejcennějšími věcmi. Naše matka měla po nás s Jaroslavem ještě jednu dceru, Marii. Kdyby ta zjistila, kde mám ukryté své poklady, vyčmuchala by je a vzala by mi je. Na tu Jaroslav nikdy ruku nevztáhl. Nejvíc mě štvalo, že mohla denně vysedávat na jeho kolenou, mohla se s ním bavit, žalovat na nás. Byla hájená a milovaná.

Vytáhla jsem si skicák. Otrhaný sešit plný obrázků princezen, zloduchů, strašidel, zkrátka všeho, co se mi tenkrát honilo hlavou. Malovala jsem za svitu blikající staré baterky. Dnes už vím, že mi to pomáhalo tu dobu přežít. Ten sešit jsem spálila, když jsem byla starší a chtěla jít studovat výtvarnou školu. Nešlo to, nedovolili mi to. A tak jsem ho vzala a plna vzteku ho na zahradě zapálila. Dodnes vidím, jak plameny zvedaly zažloutlé stránky a ty nakonec zčernaly a rozpadly se na popel. Ze skicáku zůstal jenom hřbet, mně na tváři slané potůčky a v hrudníku nesnesitelná bolest.

Ani během dospívání jsem se podivného pocitu nezbavila. Postupně jsem si čím dál víc připadala jako vězeň ve vlastním těle, v domě s lidmi, se kterými mi nebylo dobře. Nikdo mě tam neměl rád. Stále jsem něco musela, nemohla jsem si o sobě rozhodovat. Byla to jen škola a povinnosti doma.

Jediným světlým bodem mého dětství byla moje babička Kateřina. Drobná hubená bytost s obrovským srdcem. To ona mi koupila první pastelky a velký blok papírů. Živě si pamatuji, jak nesnášela Jaroslava! Moc ráda jsem za ní jezdila do města. Četla mi pohádky ze staré knihy, hladila mě po vlasech, dala mi poznat lásku a utvrzovala mě v tom, že můžu v životě dokázat všechno, co budu chtít. Podporovala mě, abych studovala a rozšiřovala si obzory. Když jsem se dostala na střední školu, přestěhovala jsem se k ní. Stála při mně jako lvice, ale zároveň mi nedávala nic zadarmo. Naučila mě, že i ty nejhorší zážitky a zkušenosti mohu přetavit v něco dobrého. Že se z nich mám poučit a pustit je dál. Vštěpovala mi, že ta část života, která mě čeká, nebude jednoduchá, ale že budu pánem svého života. Já sama si konečně určím, jak budu žít. Že nesmím neustále udržovat s minulostí negativní vztahy. Abych odpouštěla, ale nezapomínala, co by mě mohlo zničit. S odstupem času jsem pochopila, že její jednoduchá filozofie výchovy byla vskutku geniální. Neuhlazovat pěšinku, ale pomáhat s chůzí po ní a motivovat. Jak se říká v jistém přísloví: Člověka nenakrmíš tím, že mu dáš rybu, ale že ho naučíš rybařit.

Moje první oceněné dílo, obraz, na kterém ryby v rozbouřených vlnách bojují o holý život, kdy jedna nešťastně zabrala na udičku a druhá se ji zuřivě snaží zachránit, jsem jí z vděčnosti darovala. Pověsila si ho na čestné místo v bytě hned proti vchodovým dveřím. Všem návštěvám se jím chlubila. Byla na mě pyšná a já konečně zažila pocit docenění. Náhle jsem se necítila na tomhle světě jako omyl.

V době dospívání, kdy mí vrstevníci řešili problémy s tím, kdy vyjde nové Bravíčko, ve kterém tanečním klubu přežijí víkend a jaký seriál právě jde v televizi, jsem já řešila opravdové existenční problémy. Dospěla jsem tenkrát mnohem rychleji a zabředávala do svých myšlenek tak hluboko, že jsem měla strach, abych se v nich neutopila. Když člověk přemýšlí moc, je to špatně. Babička mě ale nenechala utonout v depresích. Vždy tu pro mě byla.

Jak se mi to všechno podařilo srovnat v hlavě, a hlavně kde jsem k tomu všemu sebrala sílu a energii, to dodnes netuším. Ale vím, že začít od nuly a vypracovat se je možné. Že to, jak budeme žít, si řídíme jenom my sami. A že nám k tomu pomáhají osudoví lidé, které během života potkáváme.

První část

Čas před…

Kapitola 1

Prvním velkým mezníkem v mém životě byl určitě nástup na střední školu, kdy jsem se nastěhovala k babičce. Studium mě docela bavilo, hlavně jsem byla vděčná, že jsem se dostala pod ochranná křídla člověka, který mě měl opravdu rád. Poznávala jsem město a všechno bylo pro mě nové. Našla jsem si kluka a prožívala první velkou lásku. Dalším mezníkem ale byl den, kdy jsem se se školou loučila. Ten se mi vepsal do srdce tak hluboko, že kdyby mi tenkrát dělal někdo pitvu, přečetl by si docela zajímavé věci.

Spolužák Milan sehnal přes svého strýce celkem pěknou chatu v chráněné oblasti pískovcových skal. Většina třídy se nesmířila s tím, že bychom naše čtyřleté každodenní setkávání zakončili jedním trapným rozlučkovým večerem, takže jsme se vydali na celý víkend pryč z civilizace. V plánu bylo prožít tyto dny pěkně pospolu. Těšila jsem se na Jindru a na to, jak si tento víkend užijeme. Milovala jsem ho a jen stěží si dokázala představit, že bych ho ztratila.

Můj kluk ale odjel na chatu dřív. Já jsem se na ni dopravila s Eliškou, kterou přivezl z města její otec. Elza byla moje nejlepší kamarádka. V prváku si vedle mě sedla jenom proto, že nikde jinde už nebylo místo, ale časem jsme uznaly, že to musel být osud. Záhy se mezi námi zrodilo přátelství na život a na smrt. Do té doby jsem nenašla člověka, kterému bych mohla věřit a svěřovat se bez obav z toho, že to někde vyžvaní. I když jsem jí nebyla schopna říct úplně všechno.

Eliška byla spíše introvert, tichá a místo mluvení raději naslouchala druhým. Vypadala spíš jako princezna Rebelka než budoucí zaměstnankyně městské policie. Své zrzavé kudrnaté vlasy sahající skoro do pasu nosila většinou volně rozpuštěné. Její drobná štíhlá postava vzbuzovala u mnohých spolužáků zájem, ale už tenkrát na sebe přitahovala jen pochybné existence. Prostě neměla štěstí na partnery.

„Naraženo, funguje!“ ozval se hlasitý aplaus z velké klubovny, kde se usídlilo klučičí jádro třídy. Někteří se ani neobtěžovali hledat si místo pro svůj spacák a hned zaparkovali u pípy. Zamračila jsem se při pohledu na stůl, kde po první hodině od odemknutí vchodových dveří stály tři vysáté lahve od tvrdého alkoholu. V jednu hodinu odpoledne to nevěstilo nic dobrého.

Nenápadně jsem se přitočila k Jindrovi. Pach slivovice mi v tu chvíli zvedl žaludek. Chodili jsme spolu od lyžáku, jenomže poslední týdny to mezi námi začalo skřípat. Byly to drobnosti, nepodstatné názory a chytání za slova. Neustálé dokazování si, že se opravdu máme rádi, ujišťování, že ten blbý pocit, který se mezi nás pomalu, ale jistě začínal vkrádat, je jen přechodnou krizí. Docela dost už jsme spolu zažili, abych nevěděla, co s ním dokáže i malé množství alkoholu udělat. Jindra byl fajn, ale opilý byl nesnesitelný. Chtěla jsem tomu předejít, protože tohle měl být náš rozlučkový den se třídou, ne prozvracená noc, kdy by měl můj kluk objímat záchodovou mísu místo mě. Nenápadně jsem mu položila ruce na ramena, aby vnímal mou přítomnost. Doufala jsem, že mu dojde, co mu chci naznačit. Nechtěla jsem ho peskovat veřejně před ostatními. Bylo mi jasné, že když jeden z dvojice začne mít toho druhého rád méně, nerovnováha je rozdělí, a tomu jsem se bránila. Měla jsem Jindru ráda, plánovala jsem s ním budoucnost, zůstat s ním, ať se děje, co se děje. Tenkrát jsem byla ve svém odpouštění moc velkorysá, jenomže jsem se ho prostě nechtěla vzdát. Těžko se v takových chvílích hledá hranice, kdy to ještě má smysl a kdy už ze sebe člověk dělá jen blbce. Ale on mi ruce ze svých ramen jen nevybíravě setřásl, jako bych byla nějaký otravný hmyz.

„Přestaň mě prudit, jsme na rozlučáku, man-žel-ko!“ odbyl mě nezvykle ostře a hlavně nahlas. Polil mě nepříjemný pocit hanby. Několik párů očí se k nám po těch slovech otočilo a následovaly úšklebky. To nemusel!

Raději jsem se stáhla. Když měl takovou náladu, neměla jsem šanci s ním hnout. Naštvaně jsem vystoupala po bytelných dřevěných schodech a šla si najít místo, kde bych si mohla rozložit spacák. Emoce se ve mně míchaly a tvořily nebezpečný koktejl. Vztek, láska, uraženost, smutek, zklamání. Měla jsem na krajíčku.

„To přejde,“ pohladila mě Eliška dobrosrdečně po rameni a unaveně se položila na spacák. „Asi ho štve, že nejdeš studovat do Ostravy jako on,“ zamyslela se nahlas. Vůbec nic nepochopila. Elza byla fajn, ale občas si stála na vedení. Ono to s tou myslí bystrého policajta nebylo zas tak horké. Nekomentovala jsem to, ale myslela jsem si svoje.

Jak moc se všichni těšili na tento víkend, tak stejně moc společné chvíle najednou nesplňovaly očekávání. Ke klukům v klubovně, tedy ke krabicím s alkoholem a pípě, se postupně začaly přidávat holky, včetně Kamily a Lucie, které jsem nesnášela. Místo přípravy ohniště a hraní na kytaru se domem rozezněly basy překřičeného repráku s hudbou, která by vyhnala z lesa i hluchého divočáka. Netrvalo dlouho a naše maturitní třída se začala měnit v účastníky jedné velké technoparty.

S Eliškou jsme nejprve vyčkávaly, ale když najednou začaly mezi osazenstvem krom alkoholu kolovat i nějaké podezřelé prášky, rozhodly jsme se z chaty vypadnout a přidat se k holkám, které se vydaly zrealizovat původní verzi programu a projít nejhezčí místa přírodní rezervace, než se setmí.

Bylo nás šest. Obula jsem si trekové boty a oblékla lehkou bundu, i když na chvíli přestalo pršet. Pokud na nás něco káplo, byla to jenom voda ze stromů. Moje uši mi celou cestu děkovaly. Takové ticho! I když ne tak docela, v lese nikdy není úplné ticho. Ptáci se předháněli a stromy šustily větvemi. Les voněl mokrým jehličím a houbami. Vypařující se voda kolem nás vytvářela jemný opar.

Procházka byla příjemná, ale kousek před cílem cesty, totiž té nejkrásnější spleti pískovcových chodeb, si Eliška vzpomněla, že nemá telefon. Vlastně pořádně netušila, jestli ho měla a někde ho vytrousila, nebo zda ho nechala už na začátku v chatě. Zrovna jsme procházely údolím, kde nebyl vůbec žádný signál, takže nebylo možné ani nikomu na chatu zavolat. Eliška byla tak trochu závislá na svém iPhonu a stále žila sociálními sítěmi, takže mi vůbec nepřišlo divné, že se od nás chtěla odpojit. Jenomže tím zviklala i zbytek holek. Alenu očividně bolely nohy a Klárka s Nikčou a Nelou nebyly úplně přírodní typy. Nejprve jsem se chtěla smířit s tím, že se s nimi vrátím, ale pak jsem zatoužila jít dál. Byly jsme už tak blízko! Eliška se naštvala, že ji opouštím, ale stejně tak mohla ještě hodinku bez telefonu klidně vydržet.

Přišlo mi to jako dobrý nápad, že se nevzdám a jako jediná dojdu do cíle, ale po chvíli chůze tichým tmavnoucím lesem, kdy se blížila šestá hodina večerní, jsem najednou začala mít divný pocit. Věděla jsem o sobě, že jsem strašpytel. Měla jsem problémy se vydat v noci po tmě i na záchod. Pořád jsem měla strach, že mě někdo přepadne nebo někam strčí. Jenomže o tom to je. Ten strach je potřeba překonat, takže jsem se zhluboka nadechla a pokračovala po kluzkých kořenech dál. Do cíle své cesty jsem došla zanedlouho. Potkala jsem tam jen jeden zamilovaný pár a při pohledu na ně mě píchlo u srdce. Takhle jsem tu měla stát s Jindrou! On by mě taky objal a líbal, jako to právě teď přede mnou udělal ten kluk své holce. Zatlačila jsem slzu a propletla se úzkými uličkami skal, které mě vyvedly nad toto podivné studené kamenné město do patra, kde byl mezi několika vzrostlými borovicemi nádherný výhled do okolí.

Sedla jsem si na holou skálu, která jako jediná vypadala, že by nemusela být po dešti tak moc mokrá, a na chvíli jsem se zadívala na tu nádheru kolem. V hlavě mi hrála barevná hudba, přesně jsem si vybavovala, jak bych smíchala základní barvy do nekonečného množství odstínů. Jen kdybych měla po ruce plátno a štětce! Už v dětství jsem v sobě našla svůj šestý smysl. Nadání, které mi bylo bůhvíproč dáno do vínku a pomáhalo mi utíkat z tohoto šedivého světa do nové dimenze. Vždycky když jsem vzala tužku do ruky, jako by se mi otevřely dveře a já odešla někam, kde mi bylo dobře, kde jsem mohla snít, tvořit a měnit svět kolem sebe. Kde jsem byla sama sebou, nemusela se nikomu podřizovat a konečně jsem byla šťastná.

Občas se mi stávalo, že jsem se někde dlouho zamyslela, takže když jsem se probrala z toho milého opojení, zdálo se, že se světlo pomalu, ale jistě vytratilo. V sedm večer se zataženou oblohou už to tak prostě bývá. Bylo načase se vrátit na chatu. Nechtělo se mi, dokázala jsem si představit, jak to tam bude vypadat. A hlavně jsem věděla, jak funguje pořekadlo sytý hladovému nevěří. Nejhorší totiž je, když se střízlivý dostane mezi opilé.

Shora jsem obešla skálu. Trochu mě děsily srázy, které byly pode mnou. Pohlédla jsem na štěrbinu, kterou jsem se sem vyšplhala, vedla na opačnou stranu, než byla chata. Zaváhala jsem a dostala úplně blbý nápad zkrátit si cestu. Byla jsem přesvědčená, že to musí jít i jinak, z druhé strany. Chtěla jsem si ušetřit čas, neobcházet celý spletitý komplex skal a vydat se někudy, kudy by to bylo přímější. Došla jsem až k samému okraji pískovcového převisu, opatrně se naklonila mezi větve hustého keře, abych se podívala, co je pode mnou a zda bych se tudy mohla vydat, jenomže pak mi podklouzly podrážky na mokrém jehličí, já ztratila rovnováhu a moje tělo začalo nekontrolovaně padat z příkrého srázu někam do pekla. Vím, že jsem se snažila rukama chytit útlých kmenů náletů, které jsem míjela, ale gravitace byla silnější. Zastavila jsem se až v tlejícím navlhlém listí na dně nějaké rokle. Nejdřív jsem myslela, že jsem mrtvá, ale po vteřině, kdy opadl prvotní šok, mě začalo všechno bolet. Nejvíc pravá ruka od lokte k zápěstí a kotník. Snažila jsem se ze sebe oprášit špínu, kterou jsem při pádu nachytala na kalhoty a bundu, ale ruka mě nepříjemně pálila. Na bundě i kalhotách se rázem objevily tmavé šmouhy. Krev. Měla jsem předloktí i dlaň úplně sedřené. Pokusila jsem se postavit na nohy, ale v kotníku mě pekelně zabolelo. Zoufale jsem se rozhlédla kolem sebe a rozbrečela se.

Začalo se rychle šeřit, byla mi zima, pálila mě sedřená ruka, kotník bolel a neměla jsem kapesník. Moji kamarádi se opíjeli na chatě, můj kluk s nimi a já zůstala vězet někde v divočině, kde nebyl ani signál. Instinktivně jsem sáhla do kapsy pro mobil, abych se aspoň podívala, kolik je hodin, ale s hrůzou jsem zjistila, že mám kapsu roztrženou a mobil nikde.

„Do prdele! Do prdele!“ zaklela jsem pro mě netypicky hrubě, až jsem se dočkala odpovědi nějakého dravce, který v dálce zaskřehotal. Normálně jsem takhle sprostá nebyla, dokonce jsem se nenakazila ani drsným Jindřichovým slovníkem. Rozhlédla jsem se kolem sebe a zkusila rukama pátrat ve vysoké vrstvě listí a kapradí. Jenomže jsem v lese nebyla rozhodně sama, takže když se mi podařilo sáhnout na něco, co se honem rychle dalo do pohybu, odrazila jsem se a celá zkoprnělá padla o kus dál na zadek. Polilo mě horko a strach se mi prohnal celým tělem. Vzdala jsem to. Nový příval slz, nový nával zoufalství. Zůstanu tady a umřu tu! Proč jsem se nevrátila s holkami?

Najednou ticho lesa protnulo krátké vyzvánění mého telefonu. Netrvalo dlouho, ten někdo to buď okamžitě položil, nebo si můj přístroj vzpomněl, že nemá signál. Každopádně jsem teď aspoň věděla, ve kterých místech leží. Dělilo nás od sebe minimálně deset metrů. Nadechla jsem se a s vypětím posledních sil se zvedla, abych se k němu dostala, ale pád na zem byl nevyhnutelný. Kotník mě zradil. Pokusila jsem se tedy do těch míst, odkud jsem zaslechla vyzvánění, aspoň doplazit. Ryla jsem rýhu v zemi hustým houštím a snažila se nemyslet na jednu kriminálku, kterou jsem před tím viděla v telce. Hrdinka takhle krkolomně našla v podobném místě rozkládající se mrtvolu. Brrr! A to jsem si klepala na čelo, jak mohl scenárista vymyslet takovou blbou zápletku. Jaký trotl by spadl ze skály a plazil se houštím!

Netradiční způsob přesunu mi bral hodně sil. Hekala jsem tak hlasitě, že jsem ani nezaslechla kroky, které se mým směrem blížily. Když už jsem měla pocit, že držím telefon v ruce, zařvala jsem na celý les, protože se přede mnou odhrnulo husté kapradí a objevila se za ním mužská postava. Měla jsem pocit, že je to má smrt. Místo toho, abych se radovala, že mě někdo našel, jsem spolužáka praštila pěstí a následně mu vynadala. Padlo něco o tom, že je debil. Prostě adrenalin!

Benjamin se mě taky lekl, i když ze své pozice věděl, koho ve křoví najde, ale s tím, co následovalo, opravdu nepočítal. Když jsem se ten den už poněkolikáté rozbrečela, tentokrát konečně úlevou, že snad v tom lese nezemřu nebo aspoň ne sama, podal mi kapesník a vůbec se na mě za to, co jsem mu řekla a udělala, nezlobil.

Už to vypadalo, že bude všechno v pohodě, že se s jeho pomocí dokulhám na nějakou cestu a dostanu se bez úhony za ostatními, ale Benjamin mi rychle zkazil radost.

„To nebude tak jednoduchý. Cesta odsud je dost riskantní a náročná i pro zdravé lidi. Teď za tmy se odsud nedostaneme.“

S odstupem času jsem si skoro jistá, že si tu naši nocovku vymyslel, ale tenkrát jsem mu věřila. Naložil mě na záda, protože zas takový princ, který by mě odnesl v náručí, nebyl. Odtáhl mě kousek roklí pod jakýsi převis skály, který připomínal malou otevřenou jeskyni. Bylo tam kameny obestavěné ohniště a zbytek klacků, nejspíš po nějakých trempech. Benjamin během chvilky rozdělal oheň a věnoval mi svou mikinu, do níž mě pečlivě zabalil. Moc to nepomohlo, protože jsem měla oblečení mokré a špinavé, ale časem jsem se u ohně přece jenom začala rozehřívat.

„Co tě to napadlo jít sama?“ zeptal se mě konečně. Do té chvíle jsme spolu vlastně nemluvili. Jen mi dával pokyny a já úpěla, jak moc mě všechno bolí.

„To bys nepochopil,“ odbyla jsem ho, abych na sobě nedala znát, že se za ten blbý nápad stydím. „Myslíš, že nás najdou?“ zajímalo mě, ale Ben mi podle úšklebku, který jsem postřehla v odrazu světla od ohně, zcela jasně naznačil, že ne.

„Nehledají nás. Myslí si, že jsi odjela domů,“ pokrčil rameny a já musela několikrát za sebou zamrkat, abych se vzpamatovala.

„Jak to? Vždyť holky vědí, že jsem šla dál,“ rozhodila jsem zmrzlé dlaně a hned je zase schovala. Z lesa šla čím dál větší zima. Dokonce začalo znovu pršet. Kapky šustily za hranou skalního převisu o listy keřů a kapradí. „A Jindra?“

Ben na chvíli přestal lámat větev, kterou si k ohništi přitáhl, a zahleděl se na mě. Trvalo to trošku delší dobu, než by bylo normální. Já jsem věděla, že se ti dva nikdy neměli v lásce. Každý byl úplně jiný. Benjamin byl sportovec a odvážný bojovník, který se nebál výzev. Hotový Chuck Norris. Vždycky když uviděl někde nějakou nespravedlnost, rychle na ni hlasitě poukazoval a snažil se ji vyřešit. Jindra byl ten typ kluka, který umí proplout každým problémem. Nejde to přelézt, tak to podlez. Nebo obejdi. Zásadně se nikdy do ničeho nepletl. Kdyby byl svědkem nějakého trestného činu, byl by snad schopný mrtvolu překročit a vraha ujistit, že nic neviděl. Byl na můj vkus až moc lehkovážný, ale svobodomyslnost má taky něco do sebe.

„Kamila tvrdila, že od tebe přišla zpráva.“

Koukala jsem na něho jako na blázna. Proč bych psala zrovna Kamile?

„Eliška se ti snažila dovolat, ale neměla jsi signál,“ pokračoval ve vysvětlování a lámal o koleno tlusté dřevo jako sirky.

„Proč si to ta kráva vymyslela?“ přemýšlela jsem nahlas. Na chvíli jsem zapomněla, že mi je zima a že mě všechno bolí. S Kamilou jsme rozhodně kamarádky nebyly. Proč ale využila příležitosti a udělala tohle, to jsem si nedokázala vysvětlit.

„Neřeš to,“ mávl Ben rukou, přiložil do ohně a přisedl si ke mně, co nejblíž to šlo. Dal mi ruku kolem ramen, abych se zahřála, a několikrát mi přejel dlaní po paži a zádech. „Už je to lepší?“

Bylo to příjemné, jeho tělo sálalo jako kamna. Měl zkrátka lepší oblečení než já. Srdce mi začalo tlouct o něco rychleji. Jeho blízkost byla příjemná. Bylo to jiné než to, na co jsem byla zvyklá s Jindrou. Benjamin vyzařoval něco, co ve mně začalo silně rezonovat. Po chvíli jsem se přestala třást, navzdory situaci mi bylo dobře, jen všechna má obranná čidla se dala do pozoru.

„Proč jsi mě šel hledat, když tohle říkala?“

Ticho. Neviděla jsem mu do obličeje. Oba jsme koukali do ohně, plameny olizovaly kusy dřeva a občas jen někde vyprskla nějaká jiskra.

„Byl jsem se projít a pak jsem pod sebou uslyšel ten telefon,“ vypadlo z něho po chvíli, ale já moc dobře věděla, že lže. Otočila jsem se na něho a naše obličeje byly jen kousek od sebe. Hřály mě jeho paže. Cítila jsem ve tváři jeho dech protkaný vůní kouře. V šeru jsme si dlouho hleděli do očí. Bez jediného slova. Ben se mi vždycky líbil, už v prváku jsme se přátelili, rozuměli jsme si, ale pak jsem si začala s Jindrou a on si našel nějakou holku z gymplu. Dál jsem ho moc nevnímala. Byl jen spolužák. Benjamin s Jindrou na sebe totiž vždycky působili jako opačné strany magnetů, a to platilo i o jejich přátelích. Ani jedna strana tábora nechtěla mít nic s tou druhou.

„Lžeš,“ hlesla jsem. Oční kontakt jsem ale nepřerušila. Brnělo mě celé tělo, ale vydržela jsem to.

„Záleží na tom?“ vydechl a pomalu se ke mně přiblížil. Jeho rty byly studené a chutnaly sladce, úplně jinak než ty Jindrovy.

A tak jsem přečkala noc pod širákem, v náručí kluka, se kterým jsem sice nechodila, ale který mě našel a zahříval svým tělem, aby mi ráno pomohl zpět do civilizace. Můj kluk se zatím opíjel na chatě s ostatními spolužáky, a než se mu podařilo vystřízlivět, odvezla mě záchranka do nemocnice, dostala jsem na nohu sádru a ruku mi nešetrně čistili od lesního bordelu pravidelně ještě týden. Do toho jsem bojovala s horečkami, protože jsem v tom lese hrozně nastydla, ale mnohem horší bolest mě čekala, když jsem se s Jindrou rozcházela. Místo toho, aby si sypal popel na hlavu, byl vzteky bez sebe, že se o mě Benjamin postaral, a dokonce jsem se dozvěděla, že se někde kvůli tomu poprali. Choval se hrozně arogantně, a když jsem se mu odmítala omluvit, protože jsem nevěděla, proč bych se mu měla omlouvat, urazil se a ignoroval mě. Asi čekal, že přijdu a budu škemrat, ale já jsem bojovala sama se sebou a na nějakého uraženého narciska jsem neměla ani pomyšlení. Když jsem se dostala z nejhoršího a sundali mi sádru, odjela jsem s Eliškou na dovolenou. Hodně jsem tam o všem přemýšlela. Po ní jsem se naposledy setkala s Jindrou, abych mu oznámila, že je konec.

* * *

Nástup na vysokou školu pro mě znamenal nové dobrodružství. Štěstí mi tenkrát přálo. Na statku nečekaně udeřila morová epidemie v chovu králíků a mě si tak kromě babičky nikdo nevšímal. S mojí budoucností si nikdo hlavu nelámal a já měla cestu volnou. Byly to krásné časy. Noví učitelé, noví spolužáci, jiný systém výuky a zkoušek. Hlavně to pro mě byla cesta k tomu, abych dělala to, co mě bavilo. Umění bylo celým mým životem. Byla jsem v tu chvíli sama sebou.

Měla jsem štěstí na učitele, kteří mi pomáhali s tříbením techniky a nutili mě, abych si rozšiřovala obzory. Už dávno jsem díky nim věděla, že namalovat obraz přesně podle předlohy není všechno. Bylo potřeba dát do toho projevu svou osobitost. Ráda na ty roky vzpomínám. Domů jsem moc nejezdila, vymlouvala jsem se na školu nebo brigády, po kterých jsem musela chodit, abych si splnila svůj sen dostudovat. Využívala jsem tedy babiččin byt a její milou náruč. Pro okolí jsem byla pořád ta, co bydlí s babičkou a má jen ji.

S Benem se náš vztah vyvíjel více než slibně. Milovala jsem ho, jeho osobnost, to, jak se ke mně choval a jak pečoval o náš vztah. Stal se hasičem, což bylo jeho obrovským přáním snad hned po tom, co vylezl ze zavinovačky a začal chodit. Zachraňovat lidi bylo jeho životním posláním. Ze začátku jsem při každém jeho výjezdu trnula. Byl jak neřízená střela a nebál se riskovat. To, co odmítali dělat jeho kolegové, on vykonal bez mrknutí oka. Když vylezl při jednom zásahu na vagon, aby odtamtud snesl tělo nerozvážného teenagera, který si pod silným proudem toužil udělat fotku, měla jsem chuť ho zabít.

„Ty jsi ztratil veškerý pud sebezáchovy!“ zlobila jsem se na něho. Za cenu toho, že ze sebe dělal hrdinu, se vystavil nebezpečí, že taky dostane zásah proudem. Jenom se vítězoslavně usmál. Jako vždycky, když mu to vyšlo. Nevěděla jsem, kde bral tu jistotu.

„A ty bys ho tam nechala? Bylo to ještě děcko. Čekání na to, až se na drahách někdo probudí a elektřinu vypne, by ho s jistotou stálo život. Takhle žije a vrátí se mámě a tátovi domů,“ vysvětloval mi klidně a já ho u toho nenáviděla i milovala zároveň.

* * *

V rámci brigád, na které jsem chodila, jsem se jednou dostala i do městské galerie. Bylo to fajn. Prodávala jsem vstupenky a zájemcům vařila kávu. Právě se v galerii vystavovala díla jistého svérázného umělce, který bydlel ve městě. Jednou se tam zastavil osobně a já si ho spletla s běžným návštěvníkem. Jak by také ne! Muž při těle, s dlouhými šedivými vlasy, neupravenými, v přízové světlé košili a podobně laděných kalhotách, se procházel po místnostech a oslovoval přítomné. Zaujala mě jeho bezprostřednost a zájem o umění. Visela jsem na něho pohledem, když se rozvyprávěl o tom, jak tvoří. Slovo dalo slovo a já využila jeho velkorysé nabídky, abych se občas stavila v jeho ateliéru. Pořádal pro nadšence a studenty, jako jsem byla já, večerní setkání u malířských pláten. Bylo to tajemné a vzrušující. Občas na hodinu sehnal i nějakého dobrovolníka, který se před námi nestyděl svléknout a postál nám jako model pro akt. U mistra Balabána jsem se toho hodně naučila. V jeho prostorném střešním ateliéru bylo nevídané světlo, jako by člověk tvořil přímo pod širým nebem. Taky proto si tyto prostory v nejvyšším patře jednoho z historických domů v centru města pronajímal.

Když jsem jednou byla u něho na soukromé konzultaci, protože jsem si nevěděla rady s ročníkovou prací, stala se mi příhoda, kterou bych si nevymyslela ani v tom nejbláznivějším snu. Přihodilo se to nesmírně rychle a já se během vteřiny dostala na pokraj života a smrti. Tenkrát mi poprvé do života vstoupil Benův otec.

„Vedeš si dobře, holčičko! Moc dobře,“ uklidňoval mě hluboký mužský hlas v telefonu, kterým jsem se snažila dovolat pomoc. Před tím si mě několik lidí na čísle sto dvanáct přepojovalo a zprvu mi nikdo nevěřil, že to, co jsem se snažila nahlásit, byla skutečnost, a ne jen nějaký nejapný žert. Stala jsem se totiž vězněm nebezpečného cizokrajného hada a v tu chvíli mi nějaké malířské plátno a informace o tom, jak na něho přenést lidskou postavu, byly naprosto ukradené.

Na příjem mě dostal Richard, Benův otec, který v té době pracoval na dispečinku. Nebyla jsem totiž jediná, koho navštívilo nebezpečné zvíře, a díky Benovi rychle zjistil, že se v tom proklatém domě nacházím taky. V tu chvíli byl pro mě Richard jedinou spojkou se světem. Dostávala jsem křeče do paže, bolest sílila a začínala být nesnesitelná. Opatrně jsem si přehodila telefon do druhé ruky a snažila se ho neupustit na zem, protože dřepnout si a být tváří v tvář tomu zvířeti by bylo pro mě naprosto nemyslitelné.

„Dýchej pomaleji, ať se ti nezamotá hlava,“ radil mi znovu profesionálním klidným hlasem. Jemu se to řeklo! Zachvátila mě panika a opouštěly veškeré síly. Šaty se mi lepily na tělo, protože jsem se nepřirozeně potila. Dřív příjemná a podmanivá vůně ředidel mě teď otravně štípala v nose. Nechtěla jsem ji už cítit, nechtěla jsem být v tomto domě, chtěla jsem být pryč! „Tak je to lepší, jsi moc šikovná. Jenom se, prosím tě, nehýbej. Hlavně žádné prudké pohyby, slibuješ?“

Sama jsem žasla, že jsem ještě nevzala nohy na ramena, ale vzhledem k tomu, že mi to zvíře zablokovalo jedinou únikovou cestu z ateliéru, to nešlo. Strach mě přikoval k podlaze a donutil stát na místě jako socha v pozlaceném plášti na Staromáku žebrající drobné od turistů. V cestě, která by mi pomohla zvíře obejít, mi překážely stojany a malířská plátna. Zprvu se zdálo logické ustoupit a schovat se co nejdál do kouta. Dělat, že jsem součástí vybavení ateliéru. Posléze se ale ukázalo, že to zas tak dobrý nápad nebyl.

Oči mi znovu sjely na ležící bezvládné tělo mistra Balabána, s velikánským břichem trčícím ke stropu. Vypadal jako mrtvola. Při tom pomyšlení jsem se otřásla. Musela jsem se hodně soustředit, abych na jeho světlé přízové košili postřehla náznak pohybu hrudníku. Na vlastní oči jsem viděla, jak po něm ten had vyjel a zakousl se mu do ruky, ve které držel štětec ve chvíli, kdy mi zaujatě vysvětloval, jak mám postupovat, když chci zachytit dynamiku lidského těla.

„Kde je nějaká pomoc?“ vykoktala jsem ze sebe. Hlas mi nepřirozeně přeskakoval. Vytáčelo mě, že si Richard stále s někým vyměňoval informace, jako bych byla jen nějaký televizní seriál na pozadí, na který se úplně nesoustředí. On ale obvolával i jiné záchranné složky, podával jim report o situaci u mě. Minuty se neuvěřitelně vlekly a já jsem byla stále uvězněna v jedné místnosti s jedovatým hadem! Byl podrážděný, stočený v podivném klubku na podlaze přede mnou a hlavou mířil co chvíli na jinou stranu. U toho vyplazoval jazyk a blýskal špičáky. Za celou dobu nezměnil pozici. Očividně byl zoufalý, stejně jako já.

„Uklidni se a nekřič, Andy. Nesmíš ho vyplašit. Snaž se nepanikařit a mysli na něco pěkného. Představuj si třeba, že jste s Benem v kině na nějakém filmu. Ostatně, Miriam mi říkala, abych se tě zeptal, jestli se u nás v neděli stavíte. Budeme grilovat,“ pokračoval muž v telefonu klidným hlasem, ale už jsem cítila, že mu dochází trpělivost. Před chvílí někoho dost nevybíravě vypral v druhém hovoru. Tohle byl zase nějaký jeho trik, jak odvést pozornost od mého strachu. V tomhle byl vážně profík. Dokázala jsem si představit docela dost věcí, ale rozhodně ne žádnou romantickou chvíli se svým klukem. Hlavně ne při pohledu na tu hrůzu před sebou.

„Přijde na věc,“ vydechla jsem a znovu zatajila dech, protože se ten tvor otočil na mě. V tu chvíli jsem si rozhodně nedokázala představit, co bude v neděli. Třeba už nebudu žít!

„Co se děje?“ uslyšela jsem naléhavou otázku. Jako by vytušil, že se zase začínám bát o něco víc.

„Kouká na mě,“ zašeptala jsem, abych snad toho hrozného tvora nevyprovokovala k rychlému útoku, i když jsem si to možná tak trochu přála. Konečně by byl konec mému utrpení. Vzdálené zvuky sirén ke mně do podkrovního ateliéru doléhaly stále hlasitěji. Dokonce přehlušily tlukot mého srdce, který mi drtil ušní bubínky. „Proč slyším houkání a nikdo nepřichází na pomoc?“

„Musíš být trpělivá,“ uklidňoval mě Richard. „Chápej, že po celém domě je hromada zvířat, která musíme nejdřív pochytat, abychom se dostali až k tobě.“

„Kolik?“ hlesla jsem zbytečnou otázku a vlastně jsem na ni ani nechtěla slyšet odpověď.

„To neřeš,“ vyhnul se odpovědi. Zase s někým mimo linku něco prohodil. „Mám tě pozdravovat od Bena.“

Při vyslovení jména Ben mě navzdory situaci zahřálo u srdce. Tohle byl bezpochyby nejdelší rozhovor s mým budoucím tchánem, který jsem s ním do té doby vedla. Párkrát jsem se s ním potkala osobně, takže jsme se znali. Byl milý, od přírody kliďas, snad proto se na tuto práci tak hodil. Ben byl celý po něm jenom vzhledově, protože do rozvážného kliďase měl rozhodně daleko.

„Snad neudělá nějakou blbost,“ hlesla jsem a doufala, že ho někdo zadrží, než za mnou vběhne a bude mě chtít vysvobodit. Moc dobře jsem ho znala na to, abych dokázala odhadnout, jak se zachová.

„Neboj, hlídám si ho. Vím, jaký je,“ řekl měkce a já si dokázala představit, jak se u té věty pousmál. Rysy v obličeji mu změkly, ale po vteřině profesionálně zvážněl. „Teď potřebuju, abys mi znovu popsala, jak ten had vypadá.“

„Cože? Už jsem ti to jednou říkala!“ vyhrkla jsem naštvaně. Zachvěly se mi prsty a málem mi vypadl telefon z ruky. Snažila jsem se zklidnit třes, ale nešlo to. Tělo mě přestalo poslouchat. Když máte fóbii z hadů, není pro vás jednoduché s ním být v jedné místnosti, natož ho pozorovat a popisovat. Dokázala bych si představit snad trilion různých druhů mučení, sypání soli do rány, řezání ruky tupým nožem nebo dloubání do nehtového lůžka, než pozorně sledovat a popisovat toho predátora.

„Jo, říkala, jenomže jsi byla ještě v takovém šoku, že ti nebylo moc rozumět. Pojďme to zkusit ještě jednou, ano? Helikoptéra s vakcínami je na cestě, potřebujeme vědět, jestli budou ty správné.“

Dlouze jsem se nadechla a vydechla. I když mě paralyzoval strach, protože jsem se snad ničeho na světě nebála tolik jako hadů, zkusila jsem se přemoct.

„Hnusný, dlouhý a chce mě sežrat,“ vydechla jsem a pocítila křeč ve stehně. To ne, prosím, já si nemůžu přešlápnout nebo sednout a mít oči na úrovni toho netvora!

„Dobře, věřím ti, ale ještě jednou se ho pokus popsat. Doktoři potřebují vědět, co je to za hada, aby dostal pan malíř co nejdřív tu správnou ampulku.“

„Žlutý… ne, teda… spíš zelený. Má velký oči, hnědý, možná ty jsou trochu žlutý.“

Fuj, zase se na mě podíval, jako by věděl, že o něm mluvím. Najednou jsem spatřila ten jeho jazyk, třepotající se v jeho hnusné tlamě.

„A šupiny? Mají ohraničení?“

„Jo, takový tmavý.“

„Vedeš si dobře, holčičko. Vypadá to, že je to mamba zelená. Jsi skvělá!“ pochválil mě Richard a okamžitě podal report někomu dalšímu na jiné lince.

„Co je na tom za dobrou zprávu?“ vyjela jsem na něho ostře. „Balabán je už pěkně dlouho  v bezvědomí!“

„Dýchá?“ ozvalo se na druhé straně hovoru.

„Snad ještě jo,“ přitakala jsem s knedlíkem v krku. Při pomyšlení, že budu v přímém přenosu sledovat něčí smrt, mě zase polilo horko.

„Pokud ten tvůj Balabán váží asi sto třicet kilo, jak jsi říkala, stihneme to, neboj. Hlavně se, holčičko, nehýbej. Je hrozně rychlá. Navíc je hladová a vystresovaná. Můžu ti už prozradit, že to byla nějaká pašerácká skupina a bohužel ta zvířata uskladnila v domě, ve kterém právě jsi. Ale neboj, pomoc je na cestě.“

„Žádnou nevidím,“ odsekla jsem naštvaně a poprvé jsem v očích ucítila slzy. Pálily a bodaly, byla to předzvěst toho, že se mé tělo začínalo vzdávat. A právě v té chvíli se něco ozvalo z chodby za dveřmi.

„Můžeš mi přesně popsat, kde je ta mamba a kde Balabán? Máme za dveřmi zdravotníky. Myslíš, že se jim podaří jeho tělo vytáhnout?“

Kašlete na Balabána a vytáhněte mě, chtělo se mi křičet, ale pak jsem se vzpamatovala. Převládl ve mně pocit, že konečně aspoň uvidím nějakého člověka! Mít fóbii z hadů a jako posledního uvidět mambu je krutá životní ironie!

„Odplazila se od něho dost stranou. Kdyby byla tam, kde před tím, nebyla bych tady uvězněná,“ smutně jsem pohlédla na vzrostlou palmu, na které našla mamba domov. Z té na Balabána zaútočila a hravě ho skolila.

Najednou zachrastil na druhé straně místnosti zámek. Jasně, nikdo si teď nedovolil vyrazit dveře, co kdyby se má nová kámoška lekla. Smůlou v této situaci byla koule místo kliky. Přesto se někdo snažil bez klíče dostat dovnitř. Šlo to těžce, ale nakonec se dveře pomaličku otevřely. Se zatajeným dechem jsem sledovala, jak se ze stínu chodby nejprve vynořil někdo v hasičské kombinéze. Pomalu kráčel dovnitř a v ruce nesl něco chlupatého.

„Říkal jsi, že Bena hlídáš! Kdo ho sem pustil?“ vyvalila jsem oči a vřískla do telefonu, protože mi bylo jasné, že něco provede. Hrozně jsem se o něj bála. Byl to horší pocit, mnohem horší, než když jsem se strachovala jen sama o sebe. Ben byl neřízená střela a v rámci své práce se nebál riskovat i svůj život.

„Jdi pryč!“ gestikulovala jsem. Snažila jsem se nekřičet a minimálně mávat rukama, ale přesto být důrazná. Štval mě svou nezodpovědností. V jeho očích byly vidět jiskřičky radosti. Bylo jasné, že všechno šlape podle jeho plánu. Nenechal se mými gesty jen tak odradit. Posunkem mi ukázal, abych se uklidnila, a očima rychle vyhledal mého věznitele. Za ním se do místnosti s velkou opatrností plížili zdravotníci s nosítky. Postavy byly jak ze zpomaleného filmu. Všechno trvalo celou věčnost.

„Věř mu, on to zvládne,“ uslyšela jsem Richarda v telefonu. „Už ji nakrmil?“

Nechápala jsem, co tím má na mysli, ale to v tu chvíli nebylo podstatné. Když jsem se lépe podívala Benovi do ruky, spatřila jsem v ní dvě mrtvé krysy. Teda ne, jedno bylo určitě morče. Fuj! Jak jen mohl! A ještě ho vzal do ruky!

Ben se na mě vítězoslavně usmál a pak se soustředil na hada, aby se k němu dostal co nejblíže. Měl sice na hlavě zásahovou přilbu a na rukou pevné rukavice, stejně byl ale v obrovském nebezpečí. Klečel a mamba mu zírala přímo do obličeje. On se na ni ale usmíval, stejně jako před chvílí na mě. Nechal ležet mrtvá zvířátka na zemi a pomaličku se zase odtáhl. Mamba se už nedívala na mě, ale plně se soustředila jen na něho. Byla pěkně naštvaná a syčela jako pominutá. Rozhodně se jí nelíbilo, že někdo další ve svítivě oranžových kombinézách odnáší její první oběť. Zdálo se, že mrtvolky zvířat jsou to poslední, čeho by si všímala.

„Kdyby to bylo v přírodě, vyprdla by se mu na to, ale pokud žila nějakou dobu v zajetí a tajně byla převážena, určitě si už odvykla lovit,“ slyšela jsem zase po krátké odmlce Richardův hlas. „Neboj, teď jsem dostal zprávu, že se k vám konečně někdo blíží, nebude to dlouho trvat. Už jsem ti řekl, že se těším, až si spolu zatancujeme na vaší svatbě?“

Už jsem toho chlapa nemohla ani slyšet! Srandičky, srandičky, ale had byl pořád volný, a navíc příšerně naštvaný. Vystartoval po Benovi, ale hned se zase stáhl. Najednou rozpohyboval své dlouhé zelené tělo a u toho dělal kravál, vrhl se na jedno chlupaté tělíčko potřísněné krví. Nechtěla jsem ani domýšlet, kdo ho měl na svědomí, jenom jsem doufala, že to nebyl Ben. Mamba se najednou obtočila kolem morčete a pomaličku začala otvírat hubu, uvolňovat ji v pantech a zvířátko do sebe soukat.

„Začala hostina,“ vydechla jsem z posledních sil a uslyšela Richarda, jak si s někým plácl a společně se začali radovat. Nemohla jsem se ani pohnout, pořád jsem stála jako přimražená. Ben se jen ohlédl po záchranářích, kterým se podařilo Balabána přehodit na nosítka a nepozorovaně s ním opustit ateliér.

„Vyřiď tátovi, že dluží tomu kámošovi ze zverimexu dvě kila. Byl to jeho nápad,“ šeptal mi Ben rozjařeně přes mambu, která se přímo před námi ládovala morčetem.

„Kde ji máme?“ nakoukl dovnitř brýlatý muž s dlouhou tyčí v ruce.

Konečně! Had měl plnou tlamu chlupů. Ben vystartoval, přeskočil ho a popadl mě do náruče dřív, než jsem se poroučela k zemi. Zatmělo se mi před očima. V tu chvíli mě opustily všechny síly a nastala vteřina, po které následovala už jenom tma.

* * *

Po té příhodě v ateliéru jsem věděla, že mě s Benem rozhodně žádný klidný život nečeká, přesto jsem do toho šla. Jako když víte, že vás ráno bude bolet hlava, a stejně si večer necháte nalít další sklenku vína, protože ho prostě milujete.

Když jsem se dohrabala do posledního ročníku na vysoké, zjistila jsem, že jsem těhotná. To ale nebylo všechno. Sešlo se toho tenkrát v jednu chvíli nějak moc. Zkoušky, diplomka, závěrečná práce a do toho mi umřela moje milovaná babička! Moje opora, můj přístav!

Babička odešla jednoho rána potichu, ve spánku, ani jsem neměla příležitost se s ní rozloučit. Moje babička Kateřina! Kdyby ještě měsíc vydržela mezi námi, nepředstavitelně bych ji potěšila, protože bych jí hned jako první běžela říct, že bude prababičkou. Takhle se to nedozvěděla a já jen vyslala tichou uslzenou zprávu do nebe.

Bylo to zvláštní. Narození a smrt. Dvě věci, které se stále dokola děly a dějí. Smutek ze ztráty milované osoby a prázdné místo, které v mém životě zanechala, se pomalu zacelovalo s vidinou příchodu na svět mého prvorozeného potomka.

Rodiče z mého těhotenství nijak nadšení nebyli. Starší bratr už v tu dobu dvě děti měl, takže pro ně to žádnou zvláštní událost nepředstavovalo. Vlastně jen přítěž. Odjakživa všechno přepočítávali na peníze. Školu, dojíždění, nové oblečení, když jsem z toho starého vyrostla. Možná i můj život by přepočítali na peníze. Nejsou všechno, ale všechno má svou cenu! Naštěstí bylo před Vánoci, takže měli plné ruce práce s farmou. Nejdřív jsem jim to nechtěla hned říkat, naplánovali jsme si ale s Benem svatbu, takže to ven jít muselo.

„Mamka už to ví?“ vypadlo z něho po chvíli. Moc se na mou odpověď ale nesoustředil, vytáhl ze zásuvky ve stole nějaké dokumenty a začetl se do nich.

„Taky bys nám mohla jít pomoct,“ zahučel Zdeněk přes tmavý plnovous, ale v tu chvíli se otevřely dveře a do místnosti se vyvalil smrad z lišek. Okamžitě se mi zvedl žaludek a já rychle běžela na toaletu zvracet.

* * *

Table of Contents

První část

Kapitola 1