Jean-Luc Bannalec

BRETONISCHES LEUCHTEN

Kommissar Dupins sechster Fall

Copyright © 2017 by Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2019, 2023 by Jiří Vodvárko

ISBN 978-80-242-9262-5

Obsah

NEDĚLE

PONDĚLÍ

ÚTERÝ

STŘEDA

ČTVRTEK

PÁTEK

ZPÁTKY V CONCARNEAU

Chod světa

je nevyzpytatelný

Bretaňské přísloví

NEDĚLE

Čarodějnice, Želva, Malířova paleta, Chaos. Člověk nemusel být od přírody obdařený mimořádnou představivostí, aby je rozpoznal. Stejně jako Obrácenou botu, Žraločí chřtán, Bastilu, Ďáblův hrad, Láhev nebo Napoleonův klobouk, které viděli už včera. A taky Houbu, Nohu a Zajíce.

Včera, během procházky.

Dnes ale odpočívali na pláži. On, komisař Dupin, a jeho přítelkyně, primářka kardiologie Claire Lannoy. Seděli na velké osušce a pozorovali fantastické útvary z růžového granitu. Navečer a především za soumraku začnou skály až nepřirozeným způsobem zářit a žhnout – jako by ani nepocházely z tohoto světa. Větší a menší kusy růžové žuly fantastických tvarů se neuspořádaně povalovaly všude kolem. Některé hned na břehu, jiné na blízkých ostrovech, další zase vyčnívaly přímo z moře. A úctyhodná sbírka se nacházela i za nimi, na osamělém poloostrově Renote, jehož součástí byla i nádherná pláž, na které lenošili.

Úchvatné růžové skály zdobí celé pobřeží od Trébeurdenu až po Paimpol, světově proslulé Côte de Granit Rose. Růžová žula, tak poeticky se nazývá přírodní útvar, který je chloubou severní Bretaně. Odtud také pochází materiál pro řadu prominentních symbolů celé země, od hotelu de Ville v Paříži přes monumentální pomník Charlese de Gaulla v Colombey-les-deux-Églises. Dokonce i v Los Angeles, Budapešti a Seville se nacházejí impozantní stavby zbudované z tohoto vzácného materiálu. Z hlubinné horniny, která jen na málo místech zeměkoule vyvřela tak zřetelně napovrch. Kromě zdejší oblasti už jen v kanadském Ontariu, na Korsice, v Egyptě a Číně.

Bizarní skaliska působí dojmem, jako by spadla přímo z oblohy. Jako déšť neobvykle zbarvených meteoritů, tajemných poslů či nebeských znamení. I když jde o masivní horninu, působí lehce, téměř jako by se vznášela. Pozorovatel může nabýt dojmu, že postačí silný nápor větru, aby je odnesl o kus dál. Při pohledu na tak magickou scenérii člověk snadno pochopí, proč tento kousek Francie tak neodolatelně lákal umělce, známé spisovatele a malíře, mezi jinými i řadu Gauguinových přátel.

Pochopitelně vedou zdejší obce odnepaměti spory o to, kdo má na svém území ten nejfantastičtější, nejobdivuhodnější granitový útvar.

I místo, na kterém Dupin a jeho přítelkyně lenošili, bylo naprosto jedinečné. Písečná pláž Toul Drez je nejsevernější z dvanácti pláží, jimiž Trégastel disponuje. Má srpovitý tvar a je orámovaná skalnatými ostrohy a výběžkem ve tvaru umrlčí lebky – Tęte de Mort. Na něm se nachází bizarní granitový útvar připomínající hromádku palačinek, který zmírňuje děsivý dojem vyvolaný Umrlčí lebkou. Dva ostrůvky nacházející se před pobřežím – Île du Grand Gouffre a Île de Dé – chrání pláž před příliš agresivními vlnami v době přílivu. A za odlivu se místo promění v příjemnou lagunu, něco jako velké přírodní koupaliště. Růžové zbarvení tu má dokonce i jemný písek pláže, která se do moře svažuje jen velmi pozvolna. Voda tu je dokonale průhledná a v blízkosti břehu má tyrkysově zelené zbarvení, které postupně přechází do tyrkysově modré. Až daleko od břehu dostává Atlantský oceán své typické, tmavě modré zbarvení. A ve vzdálenosti sedmi námořních mil od břehu lze rozpoznat obrysy největších ze Sedmi ostrovů.

Claire a Dupin přicestovali před dvěma dny a zatím měli nádherné počasí. Přes den vystoupila teplota nad třicet stupňů, obloha byla zářivě modrá. Nikde ani mráček, ani cár mlhy, blankytná modř kam až oko dohlédlo. Příroda nabídla úchvatnou kombinaci výrazných barev: modrou oblohu, tyrkysové moře a růžové skály a pláž.

Úchvatné divadlo.

„La douceur de vivre“, těmito slovy je popisována atmosféra, která tu vládne během bezstarostných letních měsíců: jemná sladkost života. Nebo jak říkají Bretaňci: „La vie en roz“ – Život v růžové.

Pro Dupina to bylo peklo.

Měli dovolenou. Dovolenou na pláži.

Nic horšího ho nemohlo potkat.

„Prostě ležet na pláži,“ tak si to vysnila Claire.

Žádné povinnosti, žádné termíny, žádná práce. Tak znělo její ultimátum, to jí Dupin musel pod přísahou slíbit: Během těch „několika dní“ se za žádných okolností nenechají vyrušit záležitostmi týkajícími se komisařství v Concarneau nebo kliniky v Quimperu. Ať se děje cokoliv.

„Jen nebeský klid a sladké nicnedělání,“ vzdychla Claire blaženě, když odjížděli na společnou dovolenou.

Ve skutečnosti však nešlo o „pár dní“, pobyt měli naplánovaný na dva týdny. Nekonečných čtrnáct dní!

Dupin si ještě nikdy nevzal tak dlouhou dovolenou. V Concarneau proto vzbudilo jeho rozhodnutí rozruch a dokonce i lokální vydání Ouest-France věnovalo této mimořádné události pozornost krátkou zprávou: Georges Dupin v Trégastelu: Pan komisař odjel na dovolenou.

Claire si přála „staromódní přímořské lázně, přehledné, útulné, zasněné“. Místo, kde nebudou potřebovat auto, kde se dá všude dojít pěšky. A ubytování v „malém, šarmantním hotelu“. Hlavně však toužila po „prázdninovém rytmu“, což v jejím případě znamenalo dlouho vyspávat, pozdě a důkladně posnídat a v pohodlném letním oblečení vyrazit na procházku. Dupin přitom rád vstával brzy, snídani odbýval a nerad chodil v kraťasech. Claire měla také ve zvyku koupit po cestě pár sendvičů a něco k pití, proti čemuž nic nenamítal, na tomto bodu prázdninového programu se shodli. Pak ale přišlo to nejhorší: uvelebit se na pláži na velký ručník a zůstat na něm ležet až do pozdního odpoledne. Jen si občas jít do moře zaplavat, jinak nic.

Úplné peklo.

Nicnedělání Dupin naprosto nesnášel. Nic ho neznervózňovalo víc než naordinované lenošení. Potřeboval pohyb, aktivitu. Činnost byla jeho přirozený element, vše ostatní ho mučilo. Claire to pochopitelně věděla, znali se už dost dlouho. Při nešťastném nápadu jet na společnou dovolenou rozhodně nemyslela jen na sebe, právě naopak. Jak neopomněla zdůraznit, šlo jí „také a především“ o něj. Vycházela totiž z – podle Dupina mylné – teorie, že jeho „nutkavá potřeba“ neustále něco dělat je neblahým důsledkem „permanentního vnitřního i vnějšího neklidu“, který se u něj projevuje v nezdravé míře. Netajila se přesvědčením, že za to mohou „všechny ty šílené kriminální případy“. Claire taky dospěla k závěru, že její přítel dosáhl v tomto ohledu kritického bodu a nutně potřebuje „opravdu vypnout“. Proto navrhla radikální kúru v podobě dvoutýdenní dovolené. A nejhorší na tom bylo, že Dupinův lékař, doktor Garreg, ji v tom podpořil. I on svému pacientovi diagnostikoval „typické symptomy patologického napětí“, v jehož důsledku komisař trpěl žaludečními potížemi, nespavostí a závislostí na kofeinu… Podle Dupina bylo to celé naprostý nesmysl. Ale když i Nolwennová, jeho nepostradatelná sekretářka, mu kladla na srdce, že by si měl „bezpodmínečně“ odpočinout (a to jen kvůli tomu, že párkrát zareagoval trochu popuzeně), komisař pochopil, že nemá šanci. Fakt, že to s ním všichni tři nepochybně mysleli dobře, jeho situaci nijak neusnadnil. Dupin kapituloval.

Pak šlo všechno ráz na ráz. Předešlý rok strávila Nolwennová s mužem dovolenou v Trégastelu, v „moc hezkém hotelu“, a dokonce se tam spřátelila s manželi, jimž hotel patřil. Než stačil Dupin cokoli namítnout, už tam měl rezervovaný pokoj. „Double deluxe“ s balkonem a výhledem na moře.

Tím celé jeho neštěstí začalo. A teď tu ležel na pláži, na světlefialové osušce, aby „relaxoval“.

Stalo se přesně to, co Dupin očekával: místo slibovaného uvolnění ho začaly sužovat děsivé vnitřní stavy. Musel však brát ohledy na Claire. Ta jako primářka kardiologie pracovala neúnavně den co den a byla – na rozdíl od něj – opravdu vyčerpaná. V posledních týdnech se několikrát stalo, že po návratu z kliniky usnula na gauči ještě dřív, než stačil připravit večeři. Nutně potřebovala dovolenou. A Dupin věděl, jak si jeho přítelkyně nejlépe odpočine a nabere nových sil: lenošením na pláži. To pro ni bylo nejlepší.

Už samotný fakt, že musel nečinně ležet na písku, představovala pro Dupina noční můru. A několik dalších okolností jeho beznadějnou situaci dál zhoršovalo.

Slunce pálilo tak silně, že se člověk neobešel bez klobouku nebo kšiltu – a Dupin nenáviděl obojí. Protože žádnou pokrývku hlavy nevlastnil, koupila mu Claire hned druhý den cestou na pláž tmavomodrou čapku s nápisem I love Brittany. Neochotně si ji posadil na hlavu. Další věcí, bez níž se tu člověk neobešel, byl opalovací krém. Ten Dupin taky nenáviděl.

Natřený krémem si připadal jako oleptaný a nejvíc mu vadilo, že pak na těle ulpíval písek – i když informace na krabičkách a tubách slibovaly opak. Písek, který se nepochopitelným způsobem stále znovu dostával na horní část osušky, i když tam vlastně neměl co dělat. Claire přitom neměla na svém ručníku ani zrnko. Ještě horší ale bylo, že se mu opalovací krém přes veškerou opatrnost dostal dřív nebo později do očí. Stále znovu. Nepříjemně to pálilo a viděl kvůli tomu jen rozmazaně, takže nemohl ani číst. A kromě čtení se na pláži nedalo dělat opravdu nic.

Jedinou útěchu nacházel Dupin u večeře. V restauraci jejich hotelu vařili skvěle, povětšinou jídla severofrancouzské kuchyně. Předevčírem, když navečer dorazili do Trégastelu, měli pořádný hlad – i tohle se mu na Claire líbilo: jak dokázala být hladová – a vyrazili na opulentní večeři. Posadili se na terasu, odkud měli krásný výhled na moře. Jako předkrm si dali ovocné koláčky, pak mušle z brestské rejdy, jednoznačně ty nejjemnější, a artyčoky s bylinkovým octem, místní odrůdu artyčoků, která se vyznačuje mírnou nasládlostí. I víno bylo skvělé, mladý Pinot noir z údolí Loiry, jenž se pije vychlazený. Tak měl Dupin víno v létě nejraději! A skvěle se hodilo i k marinovanému jehněčímu s jemnými bílými fazolemi, které tak miloval.

Večeře následujícího dne kulinářsky ještě překonala tu první – ale co to bylo platné, když čas večeře tvořil jen zlomek z celého dne dovolené. Zbytek byl děs a hrůza. A to měl vydržet ještě dalších dvanáct dní.

Dupin si byl už šestkrát zaplavat. A ještě častěji se prošel po pláži, z jednoho konce na druhý a zase zpátky.

Než došel na pláž (Claire tam vyrazila dřív, protože nechtěla „ztrácet čas“), koupil u kiosku v poklidném centru Trégastelu noviny, víkendová vydání regionálního tisku. Nikam nespěchal, a než došel na pláž, měl už všechny zběžně prolistované. V Ouest France našel velkou letní přílohu se zajímavým úvodníkem, jehož titul zněl Je člověk Bretaněc od narození, nebo se jím může stát? To bylo v Bretani dlouhodobě oblíbené téma. Odpověď byla jednoduchá, sympatická i patetická zároveň. A pro Dupina velmi uklidňující: „Na to, aby byl člověk Bretaňcem, nepotřebuje rodný list ani jiné dokumenty. Stačí, když se pro to rozhodne!“ V jádru šlo totiž o postoj k světu a životu, způsob nahlížení na věci, hodnotový žebříček. A v neposlední řadě i o vztah k sobě samému. Během následujících týdnů si čtenáři Ouest France budou užívat tuhle hru: „Zda jsi opravdu Bretaněc, poznáš podle toho, že…“ A pak přijde na řadu výčet jednoznačně bretaňských atributů: … čas na aperitiv pro tebe oficiálně začíná v jedenáct hodin dopoledne a od té chvíle je dovoleno vše /když chceš spáchat sebevraždu, vykřikneš v přeplněném baru někde v nejzapadlejším koutě Finistère, že jsi z Paříže /zvuk, který vydávají dudy, snášíš lépe než ostatní / víš, co znamená letopočet 1532, a že to není nic hezkého (rok, kdy Francie „anektovala“ Bretaň).

Claire rozložila ručník na stejném místě jako předešlého dne. Což znamenalo, že si tenhle kousek pláže vyhradila pro sebe na celých čtrnáct dní.

„Musím si vypláchnout oči. Čistou vodou, v hotelu,“ prohlásil Dupin a se zarputilým výrazem ve tváři vstal.

Lepší výmluva, proč se alespoň na chvíli vzdálit z pláže, ho nenapadla. Navíc to byla pravda, do očí se mu skutečně dostal písek.

„Tak nám zrovna přines pans bagnats, pro každého jeden.“

„Provedu.“

Dupin objevil nedaleko jejich hotelu malý obchod, jehož majitel Rašíd pocházel z Nice a prodával tradiční jihofrancouzské obložené chleby s tuňákem, rajčaty, olivami a majonézou. Kromě toho se u něj dalo koupit i provensálské Rosé, které mohl Dupin vzít v přenosném chladicím boxu s sebou na pláž.

Pohled na hodinky mu prozradil, že je půl čtvrté.

Claire ležela na břiše a podřimovala. Měla na sobě jednoduché černé bikini, které jí moc slušely. Hlavu si chránila nadměrně velkým slamákem – ten se Dupinovi už tak moc nelíbil. Staromódní hučka zděděná po babičce.

„Nepotřebuješ ještě něco? Rád ti to přinesu.“

„Ne, děkuju, miláčku.“

Dupin si oblékl sepranou modrou košili s krátkým rukávem a džínsy. Znechuceně zjistil, že jeho polobotky jsou zase plné písku. I tohle patřilo k jeho specialitám: dokázal ve své obuvi transportovat neuvěřitelné množství písku, který pak trousil všude, kam přišel: v autě, v hotelu, na pokoji, dokonce i ve sprše a v posteli.

Nejbližší ostrov ručníků se nacházel asi dvacet metrů od nich. Rodina ze stejného hotelu, v němž bydleli i oni, se třemi dětmi. Chlapec a dvě dívky, všichni veselí a opravdu milí. Bohužel však měli hrozné rodiče, kteří je neustále napomínali:

„Seďte klidně, nelítejte všude!“, „Jez ten chleba pořádně, nenechávej kůrky!“, „Chceme mít aspoň jednou za rok chvíli klid!“ Tak to šlo celý den. Neustálé napomínání a komandování. Bylo to hrozné. I ráno během snídaně okřikovali děti tak hlasitě, že je v decibelech překonával jen párek od vedlejšího stolu – muž kolem padesátky a odbarvená blondýna, jejíž věk Dupin odhadl na třicet, možná pětatřicet –, který se vztekle hádal.

Typická scénka z hotelového života.

„Za chvíli jsem zpátky, Claire.“

„Nezůstaň tam dlouho,“ otočila k němu hlavu a natáhla se pro knížku.

Dupin vyrazil, přičemž udělal kolem sousední rodiny velký oblouk.

K hotelu to neměl daleko. Stezka vedla podél moře, mezi dunami řídce porostlými světle se lesknoucí trávou. A nabízela panoramatický výhled na oceán i nádherné granitové formace.

Hotel – L’Île Rose – trůnil na plochém pahorku přímo u moře, mezi mohutnými skálami z růžového granitu, které ho obklopovaly prakticky ze všech stran a z nichž tu a tam trčely mohutné, větry zprohýbané pinie. Hlavní vchod se nacházel na konci pobřežní promenády nad pláží Coz Pors. Asfaltová promenáda odtud vedla k malému veřejnému parkovišti spojenému s hotelem příjezdovou cestou. Na parkovišti stály i čtyři bíle natřené dřevěné budky, u nichž si turisté mohli zakoupit jízdenky na některou z lodí směřujících k Sedmi ostrovům. Takový výlet by teoreticky mohl podniknout i Dupin, kdyby mu v tom nebránil hluboký odpor k cestování po moři. Mrzelo ho to zvlášť proto, že na ostrovech žil „malý tučňák“. Jako velký obdivovatel a do jisté míry i znalec tučňáků pochopitelně věděl, že „malý tučňák“ ve skutečnosti není tučňák, ale alkoun. Tito ptáci se však vzhledem i způsobem pohybu tučňákům hodně podobají. To samo o sobě už Dupinovi stačilo k tomu, aby i tyto tvory zahrnul do své láskyplné přízně. Jaká škoda, že žili na Sedmi ostrovech, sice ne vzdálených, ale pro něj s jeho averzí vůči lodím bohužel nedosažitelných!

Dupin došel do zahrady hotelu, do které se Claire na první pohled zamilovala, především kvůli dvěma nádherným ostrůvkům hortenzií zářících intenzivními tmavomodrými a fialovými barevnými odstíny. Uprostřed granitového masivu tady majitelé hotelu vytvořili malý botanický ráj. Láskyplně, ne však puntičkářsky udržovaný trávník, tři větrem rozcuchané palmy s mohutnými kmeny, majestátní eukalypty, kamélie, rododendrony, agáve, voňavé levandule, obrovské keře tymiánu, rozmarýnu, máty a šalvěje. A jako bonus starý zakrslý olivovník. Směrem k moři měli hosté nádherný výhled skrze růžové skály a bujnou vegetaci.

Hotel se pyšnil privilegovanou polohou přímo u moře, podobně situovaných domů se na tomto úseku bretaňského pobřeží nacházelo jen několik málo. Budova pocházela z 19. století, měla světlešedou fasádu a spodní hranu oken tvořil nezbytný granit. Pokoje byly zařízené v prostém stylu, hezký přírodní nábytek, pestrobarevné látky. A čeho si Dupin vážil nejvíc: k jejich vybavení patřil i snadno obsluhovatelný kávovar.

Dupin prošel parkem a zamířil ke kamennému schodišti vedoucímu k hlavnímu vchodu.

„Už jste o tom slyšel, pane komisaři?“

Zpoza palem se vynořil Rosmin Bellet, majitel hotelu L’Île Rose. Hezky zakulacený, příjemný pán. V podstatě sympatický, ale na Dupinův vkus trochu moc upovídaný. Celou svojí bytostí dával najevo, jak ho baví ubytovávat hosty a starat se o jejich blaho. Až příliš osobně.

Dupin zůstal s jistým sebepřemáháním stát. Neměl z nenadálého vyrušení radost. Pálily ho oči, do nichž se mu zase jednou dostal opalovací krém, a společenská konverzace bylo to poslední, po čem v daný okamžik toužil.

„Ne,“ odpověděl hlasem, v němž nedokázal zcela potlačit nevoli. „A o čem vlastně?“

„Předevčírem někdo ukradl sochu svaté Anny. Zatím není znám pachatel ani motiv činu.“

Dupin si chvíli třel dlaní spánek.

„Věřím, že to místní policie zdárně vyřeší.“

„To jo, Alan a Inès,“ utrousil pan Bellet skepticky, „ti dva to určitě vyřeší.“

Komisař usoudil, že to jsou jména zdejších četníků.

Dva baculatí čmeláci – park byl plný včel a čmeláků – prolétli s hlubokým bzučením nebezpečně blízko kolem Dupinova nosu.

„Je to velmi stará socha,“ pokračoval majitel hotelu. Zjevně nehodlal svůj pokus vzdát tak brzy.

„Opravdu?“ odtušil komisař bez sebemenšího zájmu. Rozhodně se tou záležitostí nehodlal zabývat. Nějakým prastarým artefaktem, ještě k tomu z kostela. Něco podobného totiž sehrálo velmi neblahou roli v jeho posledním velkém případu, vyšetřování tří vražd. V kauze, nad níž ještě stále visela řada otazníků a v komisaři dodnes vyvolávala stísněný pocit.

„A minulý týden se někdo vloupal do domu Gustava Eiffela,“ pokračoval hoteliér umíněně.

Dupin jen pokrčil rameny.

„Architekt slavné Eiffelovy věže si tady v roce 1903 postavil dům ve skotském slohu. Teď je objekt na prodej. – Včetně velkého pozemku, jeden a půl hektaru!“

Bellet tu nemovitost líčil, jako by ji sám prodával.

„Dům je ze tří stran obklopený mořem. A vystavený větrům, proto se nazývá Ker Avel. Stojí v těsné blízkosti Napoleonova klobouku. Eiffelův syn Albert tam zbudoval mezi granitovými skalami bludiště.“

„To je hezké,“ prohodil Dupin uznale a chtěl odejít. Bodrý hoteliér to ale ještě nevzdával.

„Gustave Eiffel dal na střeše svého domu v roce 1906 nainstalovat řadu přístrojů k monitorování počasí. Aparaturu, která byla na svou dobu naprosto revoluční. Meteorologii obohatil o mnoho nových poznatků. – Musím k tomu dodat, že dům byl zamčený!“

„Moje – žena. Čeká na pan bagnat, který jí mám přinést.“

Od chvíle jejich příjezdu před dvěma dny o nich monsieur a madame Belletovi nemluvili jinak než „vaše žena“ a „váš muž“. Zpočátku je Dupin i Claire několikrát opravili, ale pak to vzdali.

Pan Bellet přikývl a pokračoval: „Víte, že Napoleonův klobouk sehrál důležitou historickou roli?“

Řečnická otázka. „Nachází se Napoleonův klobouk ještě stále v Perros-Guirecu? – To byl kód, který vyslala 3. dubna 1943 v šest hodin večer BBC francouzským odbojářům. Signál, že boj začal! Na povel samotného de Gaulla!“

Patetické zvolání. I když Dupin neměl na konverzaci nejmenší chuť, v duchu uznal, že Belletův patos je přiměřený. Tahle událost měla skutečně historický rozměr.

„Zvláštní je, že pachatel z Eiffelova domu podle všeho nic neodcizil. I když tam vlastně není co ukrást, objekt je téměř prázdný, až na pár kusů starého, víceméně bezcenného nábytku. Ale kdo a proč se do takového domů vloupal, pane komisaři?“

Dupin začal stoupat po kamenném schodišti.

„Tady se jinak nic podobného nestává,“ ozvalo se za jeho zády. Komisař se s nevolí zastavil a otočil. „Kromě té události před sedmi lety, o tom byste měl každopádně vědět, v jednom kamenolomu našli mrtvou dívku. Pracovala v kanceláři firmy, která kamenolom provozovala. Spadla z výšky padesáti metrů, přímo na růžový granit. Na místě byla mrtvá. Podle všeho jí někdo k tomu pádu pomohl. Dodnes není jasné, zda šlo o nehodu nebo vraždu. Proběhlo rozsáhlé vyšetřování, ale bez výsledku. – Temná záhada. Lidé tu dívku nazvali Růžová mrtvá.“ Bellet teatrálně nadzvedl husté obočí, což způsobilo, že se mu na čele vytvořily hluboké vrásky. Měl podivuhodně kulatou hlavu, podobně jako tělo, s nímž tvořila harmonicky oblou jednotu. K celkovému zjevu se dobře hodila i jeho krátká, prošedivělá kštice.

„Musím si pospíšit, pane Bellete.“ Opravdu už byl nejvyšší čas!

„Přímo v Trégastelu došlo naposled k vraždě před sedmatřiceti lety,“ pokračoval klidně hoteliér, podle všeho pevně rozhodnutý sdělit Dupinovi celou kriminální historii zdejšího kraje. „Ani tu se policii nepodařilo objasnit. I v tomhle případě byla obětí žena, prodavačka z pekařství. Vrah ji uškrtil během našeho svátku Noz, tradičního gouel an hanv. Teprve dvaadvacetiletá dívka! Nazvali ji Bledá.“

„Chápu.“

„Mimochodem – letos oslavujeme čtyřicáté výročí tohohle mimořádně veselého, rozpustilého svátku. Organizátorem je ALCT, Association de loisirs et culture de Trégastel. Příští sobotu. Nesmíte si to nechat ujít! Pochutnáte si na skvělých palačinkách se zeleninou z ekologických farem v našem kraji a na pivu z místních pivovarů. Samozřejmě bude i výběr skvělých vín. Hudební doprovod obstarají skupiny TiTom, Dom Jo a Frres Guichen. Rozhodně musíte přijít, vaší paní se to určitě bude líbit.“

Dupin energicky otevřel dveře hotelu.

„Ještě se uvidíme, pane komisaři,“ zašveholil pan Bellet s přátelským úsměvem.

Dupin zabručel cosi jako pozdrav a rychle se vzdálil.

Uvnitř by příjemný chládek. Schody se nacházely až na konci úzké chodby, vlevo byl útulný salonek s bohatě polstrovanými křesly a starožitnými stolky, na nichž se vršily hromádky ohmataných knih. V rohu salonku stál psací stůl s počítačem. Ze salonku mohli hosté přejít přímo do restaurace a na jejím opačném konci pak přejít i na terasu. Napravo kousek od vchodu se nacházela recepce a vedle ní kuchyně. Výstup po strmém schodišti do třetího patra, kde měli pokoj, představoval jistou formu kondičního tréninku. Pokoj byl na běžné poměry ve francouzských hotelích opravdu komfortní. Prosté zařízení z přírodního dřeva a pohodlná, široká postel. Především ale prostorný balkon se stolečkem a dvěma lehátky, jedno světlounce zelené a druhé sytě červené. Velký, medově žlutý slunečník. Claire byla tou kombinací barev nadšená. Pochopitelně nechyběl ani nádherný výhled na moře.

Dupin zamířil do koupelny, aby si vymyl oči. Udělal si kávu a posadil se na balkon.

Pomalu usrkával lahodný nápoj s očima pevně upřenýma na horizont.

Z klidu ho vyrušil ohlušující rachot. Vysoké, pronikavé tóny, které postupně přecházely do hlubokých, dunivých tónin a utichaly, aby vzápětí znovu přešly do hlasitých výšek. To vše doprovázeno sonorním bručením motorů.

Dupinovi pár okamžiků trvalo, než si uvědomil, co to je. Traktory. Byly to klaksony traktorů. A nemohlo jít o jeden nebo dva traktory, musel jich být nejméně tucet. Hluk přicházel z levé strany, pravděpodobně od silnice vedoucí kolem hlavní pláže k veřejnému parkovišti a vjezdu do hotelového areálu.

Komisař vstal z lehátka, šel k zábradlí balkonu a nebezpečně daleko se předklonil.

Silnici odtud ale neviděl. Zřejmě tam probíhala nějaká protestní akce místních zemědělců, i když o ní v tisku nic nestálo. V poslední době docházelo k podobným akcím na severu Bretaně stále častěji.

Dupin se vrátil do pokoje a prošacoval si kapsy kalhot ve snaze najít mobil. I v nich měl spoustu písku. Nolwennová mu obstarala speciální, zvlášť odolný mobil, „Outdoor“ model, údajně nezničitelný, a k tomu ještě ochranné pouzdro „Defender“. Přístroj splňující vojenské normy, o němž prohlásila, že je pro něj nejvhodnější.

Zvolil naposled volané číslo. Dlouhé, velmi dlouhé vyzvánění.

„Pane komisaři!“ Velmi přísný, téměř káravý tón.

„Chtěl jsem se jen zeptat, zda je všechno v pořádku.“

„Voláte už popáté. Páté volání během dvou dnů.“ Nolwennová své rozhořčení určitě nehrála.

„I kdyby tady mezitím k něčemu došlo,“ pokračovala sekretářka nesmlouvavě tvrdým hlasem, „vás se to během příštích dvou týdnů rozhodně nebude týkat. A to za žádných okolností.“

„Chtěl jsem se jen ujistit.“ Ubohá výmluva.

„Aspoň vidíte, jak na tom jste! Buďte k sobě upřímný a přiznejte si, že by vám bylo nejmilejší, kdyby se tu něco mimořádného přihodilo. Nějaký složitý případ, nejlépe extravagantní vražda. Vaše duševní rovnováha je tak narušená, že jste schopný si nakonec nějaký případ vymyslet!“ Nolwennová mluvila bez obalu a nijak se nesnažila zakrýt své znechucení. Pak dodala již o něco smířlivějším hlasem: „Ale to je normální, tak je to vždycky během prvních dnů dovolené.“ Teď mluvila konejšivě jako psychoterapeut. „Doktor Garreg to předvídal. Varoval mě, že jakmile nebudete mít možnost ventilovat svoji patologickou hyperaktivitu, dostaví se u vás absenční příznaky. Včetně tělesných symptomů. Ale především mi kladl na srdce, že musím zůstat neoblomná.“

Bylo to dokonale absurdní. Celý ten nesmyslný nápad s vynuceným odpočinkem. Samozřejmě se v tomhle stavu necítil dobře, jak by také mohl? Nijak to ale nesouviselo se scestnými hypotézami doktora Garrega, které bohužel sdílely i Nolwennová a Claire. Nikdo se taky nediví, když je nervózní a podrážděný koncertní pianista, který nemá možnost hrát. Má mu to snad někdo za zlé? Vyčítají mu „závislost“? Ani náhodou, právě naopak. Všichni v takovém případě obdivně vyzvedávají pianistovu „nekompromisní vášeň“. Dupin jednou četl zajímavý článek o slavném pianistovi, který s sebou na všech cestách vozil své obrovské křídlo – i když ho to stálo neuvěřitelné částky. Proč by to mělo být u povolání policejního komisaře jinak? Copak on nemůže svoji profesi milovat? Nemá právo být nervózní a nešťastný, když ji nemůže vykonávat?

„A přesně to,“ pokračovala Nolwennová neoblomným, přísným tónem, „taky dodržíme. Zůstaneme tvrdí.“

Nádherná vyhlídka.

„Chceme, abyste se zotavil. – Teď zavěsím.“

Dupin sklíčeně vzdychl a vrátil mobil do kapsy. O minutu později už stál před hotelem.

Pan Bellet právě zastřihoval mohutný šalvějový keř. Dupin k němu po krátkém zaváhání zamířil.

„Ta ukradená socha,“ ještě jedno zaváhání, komisař si uvědomoval, že by tu otázku neměl pokládat, pak ale stejně pokračoval, „jakou měla cenu?“

Na hoteliérově tváři se objevil spokojený výraz.

„I když byla hodně stará, velkou peněžní hodnotu neměla, nebyla ze zlata,“ odpověděl pan Bellet s úsměvem. Komisař pochopil – šlo o narážku na jeho poslední velký případ, v němž sehrál důležitou roli zlatý kříž. Domnělý nebo skutečný. „Byla to jen barevně natřená dřevěná socha. Měla však ideovou hodnotu. Není proto správné,“ dodal hoteliér zklamaně, „že noviny o té krádeži vůbec neinformovaly. O vloupání do Eiffelova domu se taky nezmínily ani slůvkem.“

„Ideové hodnoty by se neměly podceňovat.“

Dupin sám nevěděl, co vlastně chtěl tou poznámkou vyjádřit.

„Na recepci máme o kostele svaté Anny brožuru, v ní najdete i fotografii té sochy a…“

„Děkuji, pane Bellete.“

„Víte, co je na tom opravdu zvláštní?“ Dupin vyčkával.

„Kaple svaté Anny je ve srovnání s kostelem svaté Anny,“ Bellet kývl hlavou neurčitým směrem, „v podstatě bezvýznamná. Myslím z kunsthistorického hlediska. To platí i o sochách, které se v ní nacházejí. Ale kostel pochází z 12. století, románský sloh, později byl rozšířen v gotickém stylu. Skutečně jedinečná architektonická památka. Nádhera. V ní se nacházejí hodnotné objekty. Ale v kapli ne.“

„Já…,“ komisař se na okamžik zarazil. „Už musím jít.

Žena na mě čeká.“

„Nelekněte se, pokud budou traktory dál dělat hluk,“ prohodil ještě pan Bellet a znovu začal stříhat keř. „Zemědělci se sjíždějí k promenádě, kde chtějí protestovat proti cenovému dumpingu velkých obchodních řetězců.“ Po krátké řečnické odmlce hoteliér pokračoval: „A plným právem! – V poledne umístili před soukromé domy oblastních poslanců tabule s nápisem Na prodej. A pro příští dny plánují několik dalších akcí.“

Bretaňští zemědělci – a francouzští zemědělci obecně – jsou tradičně bojovní. To ostatně prokázali i během revoluce, kdy se stali hrozivou údernou silou.

Bellet ještě jednou odvrátil pozornost od keře a pohlédl na Dupina. „Tady na severu už všichni mluví o kritickém létu. Mléko, maso. To šílenství s nízkými cenami už musí skončit!“ Kulatý mužík se dostával do ráže, nevypadalo to, že by jeho tiráda měla brzy skončit.

Dupin neměl na podobné diskuse náladu, i když souhlasil se vším, co hoteliér řekl. Uvědomil si ale, že za to může poděkovat jen sám sobě – tuhle konverzaci začal sám.

„Sever Bretaně žije zemědělstvím. Máme tu starou vulkanickou půdu, díky Golfskému proudu bahnitou, plodnou, bohatou na živiny.“ Pan Bellet hrdě vystrčil bradu. „Třeba naše proslulé cocos de paimpol – malé bílé perly v půvabně načervenalé slupce. Od roku 1998 nesou dokonce pečeť Appellation d’origine contrôlée! První mezi francouzskými fazolemi!“

Komisař téměř proti své vůli souhlasně přikývl. Musel, neboť hoteliér měl pravdu: celá Bretaň – včetně Dupina! – tyhle fazolky zbožňovala. A všichni se už nemohli dočkat nové sklizně.

Bellet se pousmál. „Ještě něco byste měl v každém případě ochutnat: petits violets, jednu za tří místních speciálních odrůd artyčoků. Jsou slabší a delší než ty placaté Camusovy artyčoky. Nezapomeňte ani na náš bělokvětý karfiol, jedinečné odrůdy brambor a rajčat, chuťově výrazný pórek a červenou cibuli. A také naše jedinečná prasata, především ta ze Saint-Brieucu, kde je krmí lněnými semeny! Polévky, salámy, paštiky…“

„Vyzkoušíme to, pane Bellete. Všechno.“ Přesně tohle zamýšleli.

Dupin se energicky obrátil k odchodu.

„Užijte si to na pláži!“ zavolal za ním hoteliér. Nemyslel to ironicky.

Dupin prošel kolem modrého pole hortenzií a opustil zahradu.

Po cestě znovu vyštrachal z kapsy mobil.

Už několik týdnů ho zaměstnávala jedna – aspoň jak to vnímal on: poměrně důležitá – věc. Přemýšlel o ní už celý rok. Nejdřív si ale musí ujasnit pár bodů. Až potom se zeptá Claire.

PONDĚLÍ

Komisař sice miloval rituály, které si sám vytvořil, nesnášel ale ty, které mu byly vnucovány zvenčí. A dovolená mu jich připravila celou řadu. I dnes dlouho vyspávali, po snídani vyrazili „v pohodovém tempu“ na pláž a nevyhnutelně skončili rozplácnutí na ručníku. Alespoň, že se po cestě zastavili u Dupinova nového přítele Rašída a bohatě se zásobili proviantem. Malými, delikátně působícími domácími pizzami se sardinkami a polovinou vodního melounu. Vše uložili do přenosného chladicího boxu a do druhého – oba boxy jim na dobu dovolené zapůjčil Rašíd – separátně provensálské Rosé.

Bohužel nebylo možné koupit si noviny – protestující zemědělci blokovali od časného rána svými traktory a kombajny komunikace v celém kraji, včetně všech silnic vedoucích do Trégastelu. Nic horšího nemohli Dupinovi provést. Bellet jen rezignovaně pokrčil rameny, když se komisař ráno bezúspěšně sháněl po novinách, které obvykle ležely na pultu recepce.

Dupin vydržel na ručníku sotva čtvrt hodiny. Pak se zvedl a vyrazil na procházku směrem ke skalnatému ostrůvku Île du Grand Gouffre. Ten se nacházel jen kousek od pobřeží a za odlivu, zvláště v těchto dnech „velkého moře“, kdy byl odliv mimořádně výrazný, nedalo velkou námahu dojít na něj po písčitém dnu. Dupin se zeptal Claire, zda půjde s ním, ona ale odmítla se slovy „vždyť jsme právě přišli“.

Byla to hezká malá procházka, která mu aspoň trochu zlepšila náladu. Dupin odliv miloval, viděl v něm pomocníka pro všechny, kdo milují procházky. Moře totiž pokaždé odkrylo novou, udivující, neopakovatelnou krajinu. Pohádkovou růžovou scenérii, jako by ji namaloval nějaký mimořádnou fantazií obdařený umělec. Jednotlivé kusy granitu vypadaly jako uhnětené, vytažené a uválcované těsto. Úchvatná kulisa! Dupin ostrůvek obešel jednou dokola, vylezl na nejvyšší skálu a rozhlédl se. Směrem k pevnině se mezi skalnatým podložím vinul úzký pruh sněhobílého písku. Komisaře napadlo, že by se někdy mohli slunit pro změnu na něm. Každopádně to Claire navrhne. Ostrůvek byl osamocený a divoký, ale Dupin stejně nechápal, proč mu zdejší lidé dali název Velká propast. Nepochybně se k tomu vázala nějaká děsivá historka! Během dlouhého dne na pláži podnikl komisař ještě několik dalších procházek. A hodně často si šel zaplavat – snad každých pět minut. Dvakrát zašel k Rašídovi pro další chlazené nápoje, vodu a kolu. A kolem poledne musel do hotelu, stejně jako předešlého dne, kvůli pálícím očím. Také dnes potkal cestou pana Belleta. Ten mu při té příležitosti vyprávěl o dvou dalších „kriminálních případech“, k nimž v Trégastelu došlo. V předvečer festivalu Moules-lard-frites někdo ukradl jednomu občanovi fotoaparát a před dvěma týdny se místnímu pekaři ztratily dva pytle mouky. V městečku, které na první pohled působilo tak poklidným a spořádaným dojmem, zjevně přece jen působila kriminální energie! Odpoledne dostal Dupin díkybohu spásný nápad. I když se dnes v novinových stáncích nedal koupit denní tisk, mohl si tam koupit nějakou knihu! Alespoň tak si mohl zkrátit dlouhou chvíli. Claire se i v tomto ohledu na dovolenou důkladně připravila. Vzala si s sebou zvláštní směsici nejrůznější četby. Jakýsi román o skryté realitě a paralelních vesmírech, dva tlusté svazky Prousta a jeden ještě tlustší s titulem Intervenční techniky se srdečním kateterem, poslední román Anny Gavaldy a kuchařku od Érica Fréchona. Dupin se na dovolenou sbalil až ráno před odjezdem a na četbu nepomyslel.

V obchodu s tiskem strávil velmi příjemnou hodinku. Poté, co zběžně prolistoval asi tucet knih, si koupil útlou brožurku, turistického průvodce pro zdejší oblast: Côte de Granit Rose. Knížečka obsahovala řadu užitečných tipů včetně čtyř výletů do nejbližšího okolí: procházku k nejbizarnějším granitovým útvarům a nejhezčím plážím; výzkumnou výpravu na poloostrov ležící za jejich pláží, na němž se nacházela přírodní rezervace; výlet do La Vallée des Traouïéro, údajně nejhezčího údolí široko daleko; a nakonec úchvatnou procházku po mořském břehu z Trégastelu do Perros-Guirecu. Všechny tipy vypadaly lákavě a slibovaly především jedno: vysvobození z nudného polehávání na pláži.

Dupin taky málem podlehl pokušení – či spíše reflexu – koupit si červený zápisníček značky Clairefontaine a pár propisovaček, svoji standardní výbavu při řešení každého nového případu. Tenhle zvyk si neosvojil teprve v zaměstnání – první takový zápisníček dostal už jako malý chlapec od tatínka, rovněž policisty. A psal si do něj kriminální případy, které byly výplodem jeho fantazie, zněly však naprosto realisticky… Dupin nakonec tomuhle pokušení odolal jen částečně. Červený zápisníček sice vrátil do regálu, koupil si ale místo něj modrý stejného typu. Claire totiž věděla, že červený používá v práci.

Může si do něj třeba zapisovat vymýšlené kriminální případy, jako to dělal v dětství.

Modrý zápisníček se mu bude hodit v každém případě. Poznamená si do něj všechny možné důvody, proč se alespoň nakrátko vzdálit z ručníku na pláži, a ty bude během následujících jedenácti dnů střídavě používat. Už včera ho napadlo několik možností – například, že si zajde k holiči. V Concarneau na to nemá nikdy čas a dovolená se na to hodí ideálně. Při rozhovoru s přátelsky se usmívající, poněkud masivní majitelkou obchůdku Dupinovi bezděky uklouzla otázka – zeptal se na sochu svaté Anny odcizenou z kaple. Žena mu nabídla hned několik možných scénářů, z nichž za nejpravděpodobnější považovala ten, že si krádež objednala jakási záhadná „sběratelka umění“ žijící dnes v Londýně, ale původem z Paimpolu. Ta si nedávno koupila v Trégastelu dům a přihlásila se tam k přechodnému pobytu. Své vývody ale majitelka obchůdku zakončila dost vágním prohlášením:

„Nebo to byl někdo jiný, kdoví? S jistotou mohu říct jen to, že u mě ta dáma noviny nekupuje.“

I pro vloupání do Eiffelova domu měla vysvětlení – údajně šlo o práci „dokonale organizovaných mezinárodních band“. Ale i zde se jí nabízela alternativa: „Nebo šlo o nějakou klukovinu zdejších výrostků.“ Také od ní, stejně jako od pana Belleta, se Dupinovi dostalo ujištění, že zdejší četníci („Alan a Inès“) už oba případy oficiálně vyšetřují.

Kaple svaté Anny se shodou okolností nacházela přímo naproti obchodu s tiskem. Byla to hezká stavba ze světlerůžových granitových kvádrů s nádhernou střechou z přírodní břidlice. Dupin si jí všiml už předešlého dne, celou ji obdivně obešel, ale dovnitř se nedostal – byla pro veřejnost nepřístupná kvůli zkouškám pěveckého sboru, které tam probíhaly.

Claire zatím Dupinovy časté výlety nijak nekomentovala a na jeho vysvětlení – vlastně výmluvy – reagovala pouhým zamručením („Aha.“). Dupin ji podezříval, že je to součást promyšlené strategie. Zpočátku ještě nechává jeho „chorobnému neklidu“ trochu prostoru, aby pro něj nebyl přechod příliš náhlý; postupně však hodlá tento prostor zužovat. Každým okamžikem očekával její první intervenci.

„Dnes ráno zavolali z kliniky,“ oznámila Claire najednou zčistajasna. „Pierre má chřipku.“ Pierre byl vrchní lékař a její zástupce na kardiologickém oddělení nemocnice v Quimperu. „Několik dní teď nemůže pracovat. Ptali se, jestli bych nemohla přijet, aspoň na dva dny. Požádal mě o to osobně dokonce ředitel, pan Lepic,“ dodala s důrazem na slovo ředitel. „Pochopitelně jsem odmítla. Teď se snaží získat někoho z Rennes. – Tak vidíš, že to jde i beze mne,“ zakončila Claire s úsměvem. Dupin jen tiše vzdychl.

Zavolat Nolwennové se po zkušenosti z předešlého dne neodvážil. Místo toho brnknul několikrát Riwalovi. Kupodivu ho zastihl pouze jednou. A inspektor byl – v příkrém rozporu se svými zvyklostmi – velmi strohý. Dupin se snadno dovtípil, proč: jeho podřízený dostal příslušné instrukce od Nolwennové. A jednoduchým trikem si komisař správnost své domněnky ověřil. Zeptal se Riwala na tu záležitost s kódovanou zprávou pro francouzské hnutí odporu za druhé světové války („Nachází se Napoleonův klobouk ještě stále…“). Za normálních okolností by tím inspektora vyprovokoval k dlouhé historické přednášce o historii bretaňské résistance. Dnes ale ne. Riwal jen zabručel „Zajímavé“ a omluvil se, že musí končit, protože má spoustu práce, je zavalený lejstry, papírový krám. To byla jednoznačná indicie. U Kadega, svého druhého inspektora, Dupin štěstí ani nezkoušel. Věděl, že ten bude direktivy Nolwennové dodržovat ještě striktněji. Kromě toho Kadega plně zaměstnávaly e-maily od prefekta, na které musel odpovídat. Prefekt si totiž – znělo to jako vtip, nicméně to byla holá skutečnost – počátkem předešlého týdne při pojídání šunkového sendviče zlomil spodní čelist. Na operaci nakonec nemusel, dostal však přísný zákaz mluvit, a to po dobu tří týdnů, než čelist opět sroste. Takže od rána do večera rozesílal do všech stran e-maily. Dupin je naštěstí nedostával, po dobu dovolené je měl za úkol vyřizovat právě

Kadeg. To byl ale opravdu jediný pozitivní aspekt těch dvou týdnů, které vynuceně trávil mimo práci. Všechno ostatní ho jen naplňovalo frustrací.

V osm hodin se podávala večeře.

Okamžik, na který se Dupin těšil celý den.

Ze zvýšené terasy měli nádherný výhled na bizarní, růžově svítící granitové formace v moři i na břehu, nádhernou krajinu pohádkově osvětlenou paprsky zapadajícího slunce, nízké borovice s rozcuchanými tmavozelenými korunami, nebe a temně modrý oceán. Na horizontu se nad vodami Atlantiku rýsovaly kontury Sedmi ostrovů. Na opačné, od moře odvrácené straně terasy vedlo malé dřevěné schodiště dolů do zahrady.

Dupin spočítal stolky na terase. Bylo jich čtrnáct, stejně jako uvnitř v restauraci. Stolky, které neměli rezervované hoteloví hosté, byly velmi žádané – stála se na ně dokonce i fronta. Z šéfkuchaře, s nímž Claire a Dupin prohodili pár vět už v den svého příjezdu, se vyklubal opravdový mistr svého řemesla. Jeho žena Nathalie, skutečné sluníčko, pořád usměvavá a vlídná, zajišťovala s pomocí dvou mladých servírek perfektní servis.

Kuchař, jehož nejvýraznějšími vnějšími atributy byly šedobílé strnisko a jiskřivé oči, sestavil pro každý večer nové menu, nápadité, originální. Čtyři chody. Famózní kompozice. Nathalie napsala menu každý den mezi desátou a jedenáctou hodinou na velkou břidlicovou tabuli v hale, vedle vchodu do restaurace. S trochou štěstí si Claire a Dupin mohli menu přečíst, když odcházeli na pláž. A pak se celý den těšit na večerní gurmánský svátek. Pro komisaře to byla povzbuzující motivace. Belletovi pro ně rezervovali jeden z nejprominentnějších stolů, až u zábradlí terasy, s nejlepším výhledem na moře.

Takříkajíc „v první řadě“. Dupin seděl tak, aby měl za zády kamennou zeď budovy.

U vedlejšího stolu jedla sympatická rodina, manželé s dcerou Elisou, jejíž věk komisař odhadl na šestnáct. Stůl na opačném konci první řady ukořistila dvojice, která se neustále hádala. Jako zasloužený trest večeřela u stolu vedle nich děsivá rodina, kterou Claire a Dupin znali z pláže: nemožní rodiče a milé děti. U stolu v druhé řadě za nimi seděl mladý pár, elegantní, ale poněkud znuděný. Přes den je bylo možné zahlédnout v luxusním červeném kabrioletu. Z ostatních hotelových hostů byl nejnápadnější věčně zachmuřený muž kolem čtyřicítky, který seděl sám u malého stolku v zadním rohu terasy. Dupin přemýšlel o možných důvodech jeho zakaboněnosti.

„Není to tady jako ve snu?“ přerušila jeho myšlenky Claire.

Seděla naproti němu u prostorného stolu pro dva, v tmavomodrých šatech, které působily ležérně a přitom elegantně. Blond vlasy, dlouhé po ramena, si upravila do drdolu. V pravé ruce držela sklenku vychlazeného Sancerre, stejně jako Dupin. Vedro, které panovalo po celý den, nyní ustoupilo příjemné teplotě letního večera.

Claire pohlédla na zátoku.

Claire i Dupin už drželi v ruce vidličku.

„Mrož, jednoznačně!“