BERNHARD MOESTL

TAJNÉ UMĚNÍ

NINDŽŮ

8 způsobů, jak změnit svět

Copyright © 2023 by Knaur Verlag

An imprint of Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Translation © Ivana Dresia, 2024

Original Title: DAS GEHEIME WISSEN DER NINJA

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-610-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-611-0 (mobi)

Pro tebe.

Pojďme společně změnit svět.

Kdo jde svou vlastní cestou, tomu narostou křídla.

(Buddha)

Úvod

Malá jiskra může zapálit celou step.

(Čínské přísloví)

Proč svět může změnit každý z nás

Milý čtenáři, nejprve bych tě chtěl co nejsrdečněji přivítat. Jsem rád, že jsi tady. Zdá se, že ani ty jsi neztratil víru ve skutečnost, že každý obyvatel této planety může mít rovnocenný vliv na to, jakým směrem se jako společnost budeme vyvíjet. Ale i když teď možná souhlasně přikyvuješ hlavou, může ti tato myšlenka přijít trochu utopická. Přinejmenším když se jedná o tebe konkrétně. Protože kdo jsi, abys právě ty mohl rozhodovat o osudu naší planety?

Na to ti odpovím protiotázkou. Kdo jsou tedy ti ostatní, kterým bez velkého přemýšlení důvěřuješ? Pro mne jsi člověk, který má mnohem větší moc, než si v tuto chvíli sám uvědomuje. Ačkoliv se nám zdá, že svět býval mnohem lepší, než jaký je dnes, není to poprvé, co máme potřebu změnit ho k lepšímu.

Nejspíš to souvisí i s tím, že se všichni rodíme jako rebelové. Alespoň já o sobě mohu říci, že už jako teenagerovi mě poslouchání pokynů a příkazů ostatních stálo velké úsilí. Navíc mi v tomhle ohledu dospělí v mém okolí moc nepomohli. Jakmile jsem totiž začal zpochybňovat pokyn nebo jednání, které mi nedávaly smysl, ostatní diskusi většinou okamžitě ukončili s tím, že si mám raději hledět svého. Nebo rezignovaně poznamenali, že proti „těm nahoře“ se přece stejně nic dělat nedá. Čím častěji jsem však slýchával tato slova, tím méně jsem se mohl a chtěl smířit s myšlenkou, že musím jen bezmocně přihlížet, jak jiní lidé bezostyšně určují, jak mám žít.

Poté, co v okolí mé školy došlo k několika velmi nepříjemným střetům s ostatními studenty, jsem se začal zajímat o bojové umění šaolinského kung-fu. Tehdy jsem poprvé pochopil, že bezbranní jsme jenom tehdy, když si to sami namluvíme. Poprvé jsem také slyšel moudrost, která mě od té doby provází celým mým životem:

Skutečný mistr ukončí boj ještě předtím, než stihne začít.

Zároveň nám opakovaně připomínali, že jediným cílem našeho výcviku je umět se ubránit případnému útoku.

Dobrý bojovník se totiž snaží vyhnout tomu, aby se s někým dostal do střetu.

Nějakou dobu jsem tuto myšlenku přijímal bez dalšího přemýšlení, nejspíš i proto, že jsem si uvědomoval, že cesta každého bojovníka nakonec končí mírem. Až jsem se jednoho dne dal do řeči s kamarádem, který se učil starému japonskému bojovému umění nindžucu. Tehdy jsem se dozvěděl, že dokonce i nindža se vyhýbá boji, kdykoliv je to možné. Nicméně, pokud je konfrontace nevyhnutelná, nindža bojovník nesmí nikdy čekat na to, až na něj soupeř zaútočí. Místo toho se musí postarat o to, aby soupeř nebyl schopen zaútočit, což v případě nouze může znamenat, že první útok provede nindža sám. „Útok,“ proběhlo mi v tu chvíli hlavou, „je ta nejlepší sebeobrana.“

Ačkoliv tato myšlenka zdánlivě odporovala všemu, co jsem až do té doby slyšel a co jsem se naučil při tréninku šaolinského kung-fu, nemohl jsem ji dostat z hlavy. Jelikož jsem věděl, že japonští nindžové si své bojové umění vyvinuli sami, začal jsem se jím zabývat podrobněji. Mé zkušenosti mě koneckonců naučily, že existují situace, kdy se ani ten nejmírumilovnější člověk nevyhne konfliktu.

Jedno staré asijské přísloví praví:

„Strom chce klid, ale vítr se nikdy nezastaví.“

Již brzy jsem však zažil vnitřní konflikt. Na jednu stranu mi bylo zcela jasné, že spor nutně nezmizí sám od sebe jenom proto, že ho člověk ignoruje. Na druhou stranu jsem se však ptal sám sebe, jak by mohl mistr vyhrát bez boje, když má svého protivníka napadnout? Obecně vzato tato myšlenka nebyla v souladu s tím, co jsem do té doby věděl o způsobu myšlení Asiatů. Copak nešlo vždy o to, aby člověk místo použití své vlastní síly využil v boji sílu svého protivníka? Mohlo se stát, že můj kamarád plně nepochopil principy nindžucu?

V tu chvíli se ve mně probudil zájem o legendární japonské stínové bojovníky a snažil jsem se o nich dozvědět co nejvíc. Postupně jsem si začal uvědomovat, že způsob myšlení nindžů je založen na stejných základech jako u šaolinských mnichů. Obě skupiny, jak jsem začínal chápat, spatřovaly svůj nejvyšší cíl v tom, že jednoho dne budou vyzařovat takovou převahu, že už se na scéně neobjeví žádný další protivník. Na základě toho se mi však myšlenka prvního úderu, jímž se útočníkovi bere síla, začala jevit ve zcela jiném světle. Cílem nindžů totiž nikdy nebyl boj. Místo toho se snažili dostat situaci co nejrychleji pod kontrolu tím, že protivníkovi vnutili svůj způsob vedení boje. Už staří Japonci koneckonců věděli, že:

Ten, kdo je nucen se bránit, vychází ze střetu obvykle jako poražený.

Síla překvapivého úderu je založena rovněž na tom, že přemožený obránce může na protivníkovy útoky pouze reagovat.

Ačkoliv to tak může působit, nejde o výzvu k násilí. Právě naopak.

V průběhu těch mnoha let, kdy jsem se věnoval bojovému umění, jsem pochopil jednu věc:

Skutečné převahy lze dosáhnout pouze bez boje.

Ten, kdo se snaží rozhodnout situaci ve svůj prospěch násilím, se chová spíše jako rukojmí. Jak by se takový člověk mohl ze své nešťastné situace dostat bez úhony, pokud nechce strávit zbytek svého života jako rukojmí? Kdo si zvolí cestu boje, musí si být vědom toho, že možná vyhraje některé bitvy, ale definitivně nikdy zvítězit nemůže. Neboť bez ohledu na to, kolik protivníků člověk porazí, pokud se nestane neporazitelným, budou se stále objevovat další.

Kdo chce skutečně něco změnit, nesmí se poměřovat v zápase. Spíš musí využít své síly k tomu, aby změnil systém zevnitř.

Vypráví se, že jednoho dne poslal mistr Bokuden své tři syny na výcvik k mistru meče. Když se vrátili, chtěl se na základě jejich dovedností rozhodnout, kterému z nich přenechá své nejcennější dědictví, drahocenný meč. Poté, co poslal syny pryč z místnosti, ukryl za závěsovou tyč u vchodu malý polštářek, který měl okamžitě spadnout, jakmile se někdo dotkne závěsu při vstupu do místnosti. Potom zavolal prvního syna. Ten závěs odhrnul a polštářek spadl na podlahu. Beze slov ho zvedl a vrátil na jeho místo.

Bokuden pak zavolal druhého syna. Ten si polštářku všiml, když chtěl závěs odhrnout. Vzal ho do ruky, vstoupil dovnitř a položil ho zpět na jeho místo.

Nakonec přišla řada na třetího syna. Ten vešel dovnitř a odhrnul závěs tak rychle, že polštářek spadl. Než však stačil dopadnout na podlahu, syn už tasil meč a rozťal polštář na dvě poloviny.

Tři synové nyní stáli před svým otcem v místnosti a čekali, až zkouška začne. Bokuden se však jen usmál a řekl, že zkouška už skončila. A pouze jeden z nich v ní obstál.

Obrátil se k prvnímu synovi a řekl: „Ještě musíš pilně trénovat.“ Druhému, který si polštářku všiml, řekl: „Ty jsi hoden ovládat meč.“ Pak se obrátil ke třetímu synovi a vážným tónem pravil: „Tobě, synu, by nikdy nemělo být dovoleno ovládat meč. Jsi totiž neštěstím téhle rodiny.“

Nindžové, o jejichž původu se v průběhu knihy dozvíte mnohé, byli ve feudálním Japonsku opovrhovanými protivníky samurajské kasty válečníků. Na rozdíl od samurajů se totiž nindžové skoro vůbec nepřizpůsobovali tehdy převládajícímu ideálu slepé poslušnosti, a byli tedy čím dál tím více vylučováni ze společnosti. Přitom jim člověk mohl vyčítat pouze to, že si uvědomili, že své místo si každý určuje sám. Pro samuraje byl smysl života především ve věrnosti svému pánovi, kterého často doprovázel až do jeho smrti a poté tento svět opustil společně s ním tak, že spáchal rituální sebevraždu. Nidžové se oproti tomu zajímali především o to, jak může jedince změnit systém, který se vymkl kontrole. I když je dnes známe především jako válečníky, skutečným jádrem jejich moudrosti bylo hluboké pochopení principů přírody. Stejně jako šaolinští mniši, i nindžové nám zanechali něco, co dalece přesahuje rámec bojových umění. Jejich pravým odkazem je skutečnost, že k nim dodnes vzhlížíme s úctou, protože nám ukázali jednu věc:

I jediný bojovník může početně silnějšího nepřítele srazit na kolena.

V této knize bych vám rád přiblížil tajné umění, které vysvětluje, jak je něco takového možné, a navíc bych rád odpověděl na otázku, jak toto umění můžete aplikovat do svého osobního života. Kdo přemýšlí a jedná jako nindža, ten chápe, že správným myšlením lze změnit mnohem víc než tisíci válkami. Rád bych vás přesvědčil, že to dokážete i vy. Jste připraveni? Tak jdeme na to.

Voda, která nadnáší loď, ji může také pohltit.

(z Asie)

1. Tajné umění připustit si jiný úhel pohledu

Pravdy, které slyšíme nejméně rádi, jsou ty, které potřebujeme znát nejvíce.

(japonské přísloví)

Naučte se vidět pravdu i tam, kde je vám to proti srsti

Asi před tisíci lety žilo na samotě v hornatém jižním Japonsku několik rozvětvených rodin. Ve městě Iga, v prefektuře Mie, daleko od ruchu civilizace, se tyto rodiny věnovaly hledání duchovního osvícení. Tohoto cíle měli dosáhnout pomocí života v naprostém souladu s přírodou a se sebou samými. Byli pevně spojeni se zemí, která vyživovala jejich těla i duše, a již dlouho si uvědomovali, že jim toto hluboké spojení s živly dává dosud nepoznanou duchovní sílu.

Výchozím bodem jejich úvah bylo starověké tantrické učení z Číny a Tibetu, které si k nim oklikou našlo cestu. S jeho pomocí se snažili pochopit, jak je vše propojeno. Jakou roli by měl a mohl v tomto velkém celku sehrát jednotlivec?

Jak mohou lidé harmonicky zapadnout do běhu věcí a stát se součástí mírumilovného celku tím, že budou v souladu s neměnnými zákony přírody? Tyto rodiny si jasně uvědomovaly, že zabývání se těmito otázkami a jejich pochopení by je jednoho dne mohlo vystavit vážnému nebezpečí. Proto své poznatky udržovaly skryté před okolním světem a předávaly si je pouze mezi sebou navzájem.

Přes veškerou opatrnost však brzy vzbudily podezření mocných nepřátel. Koneckonců ani císař, ani japonské duchovenstvo nestáli o to, aby jejich poddaní získali povědomí o možnostech duchovního rozvoje.

Už tehdejší vládci věděli, že vědění je moc.

Tehdejší vrchnost si rychle uvědomila, že člověk, který rozumí souvislostem, přemýšlí. A kdo přemýšlí, ten jednoho dne začne zpochybňovat i ty okolnosti, které nevědomý člověk, který nic lepšího nezná, pokorně přijímá. Mezi elitami se rozezněly poplašné zvony. Co kdyby tito lidé začali později zpochybňovat i to, že jejich moc je údajně opodstatněná boží vůlí?

Když se pak k císařskému dvoru donesly zvěsti o poustevnících z Igy, kteří prý vyvinuli metody, jak využít své duchovní síly k osobnímu prospěchu, náboženští představitelé se začali bát. Ať už se tam nahoře v horách dělo cokoliv, bylo třeba to urychleně zastavit. Kněží nemuseli znepokojeného císaře dlouho přesvědčovat, aby proti nevítané konkurenci zakročil. Tenno bez váhání označil mystiky za narušitele pořádku a poslal své vojáky, aby je zabili.

Pro rodiny, které masakr přežily, byla tato událost poučením a zároveň posláním. Lidé si totiž uvědomili, že z vítězství se toho člověk naučí málo, ale zato z porážky se naučí hodně.

Uvědomili si, že pokud chtějí přežít, musí se naučit chránit sami sebe.

Jelikož se od státu nedala očekávat žádná pomoc, bylo všem jasné, že nestačí jednoduše se odstěhovat. Nejenže by je císař všude pronásledoval, ale na koho by se mohli obrátit? I když je úředníci považovali za nebezpečné, nikdy nikomu neublížili. Otevřené nepřátelství ze strany císaře a jeho vojáků také nebylo první výzvou, které museli čelit. Ale příliš často pociťovali, že jim hrozí nebezpečí.

Neboť ten, kdo vidí pravdy, které jsou pro ostatní nepříjemné, se rychle stává terčem hrozeb a útoků.

Obyvatelé Igy měli navíc v boji proti císařským vojskům nezanedbatelnou výhodu. Zatímco samurajům jejich čest přikazovala, aby hrdinsky bojovali muž proti muži, obyvatelé hor se takovými ideály nenechali omezovat. Místo toho považovali za přípustné vše, co jim zajišťovalo přežití. Koneckonců je léta odloučení naučila žít v souladu s přírodou.

Pozorovali vody horských potoků, které prostupovaly vším a nenechaly se ničím zastavit. Jednotlivé kapky, které měly společně sílu strhnout celé řady domů, aby následně opět pokračovaly ve své cestě jako poklidný malý pramen. Zároveň si osadníci z Igy postupem času vyvinuli techniky, které jim umožňovaly pohybovat se nenápadně a maskovat se před případnými útočníky. Tyto dovednosti začaly brzy formovat jejich boj proti přesile státních vojsk.

Ti, kteří jednají z pozadí, jsou těžko polapitelní, a mají proto již z poloviny vyhráno.

Dobrý bojovník musí umět oddělit svá přání a své představy od nepopiratelných skutečností, které diktuje realita.

Nikdy si nemohli dovolit oddávat se iluzi, že věci nejsou tak zlé, jak se na první pohled jeví.