Očko špehúň

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

Gabriela Futová

Očko špehúň – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Ilustroval Miroslav Regitko

Albatros

© Gabriela Futová, 2015

Illustrations © Miroslav Regitko, 2015

ISBN v tlačenej verzii 978-80-00-04136-0

ISBN e-knihy 978-80-56-62516-3 (1. zverejnenie, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-56-62517-0 (1. zverejnenie, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-56-62515-6 (1. zverejnenie, 2022) (ePDF)

Tajný život môjho brata

Mama vraví, že každý človek by mal mať záľuby. Aby naplnil svoj život. Neviem, ako to myslí, lebo naplniť fľašku či pohár, to dokážem, ale naplniť život? Mama niekedy rozpráva strašne nezrozumiteľne. A vraj by sa žiadny človek nemal ani nudiť. Lebo z nudy že vymýšľa hlúposti.

A tak ma núti chodiť na krúžky. Najprv skúsila futbalový, lebo futbal vraj miluje každý chlapec. Asi nie som každý, lebo futbal neznášam. Behať ako splašený za jednou loptou je úplná somarina. Keby dali každému hráčovi jednu loptu, nikto by nemusel behať. Aj keď, pravda, ostatných chalanov v krúžku to bavilo. Ja som si vytkol členok hneď na prvom tréningu. Mamu to však neodradilo. Len čo sa mi členok zahojil, musel som sa na futbal vrátiť. A zlomil som si ruku. Keď mi ju v nemocnici naprávali, trpel som so zaťatými zubami. Slzy mi síce tiekli, ale nekričal som. Zato som na mamu pozeral strašne, ale fakt strašne vyčítavo.

Mama pochopila. A na futbal ma viac nedala.

Prihlásila ma na tanečnú.

Možno by to nebolo zlé, keby som dokázal počuť hudbu. Ibaže ja ju nepočujem. Trénerka rátala, raz – dva – tri, dva – dva – tri (to pri valčíku), lenže mne kroky stále vychádzali na tú medzeru. A keď neodrátavala, to akože sme mali tancovať podľa hudby, nohy si robili, čo chceli. Zvyčajne stúpali partnerkám po nohách. Tie sa potom sťažovali a trénerka ich musela meniť. Lenže keď so mnou už žiadne dievča nechcelo tancovať, s tanečnou som musel skončiť.

A tak ma oco zapísal na džudo.

Nadšený mi nakúpil oblečenie, ten župan s nohavicami a opaskom. Trochu som sa hanbil vyjsť v tom medzi ľudí, ale tréner ma veľmi bodro postavil medzi ostatných, tí boli tiež v županoch, a musel som cvičiť. Nebolo by to zlé, keby som si hneď pri rozcvičke nezasekol krk. Neviem, ako sa to stalo. Jednoducho som otočil hlavu doprava a už som ju nedal späť. Strašne to bolelo.

V nemocnici mi na krk nasadili taký biely golier. Vyzeral som dosť smiešne, ale aspoň som mohol mať hlavu otočenú dopredu a krk vďaka golieru tak veľmi nebolel.

„Vyzeráš ako dilino,“ posmieval sa mi brat. On sa mi posmieva vždy, keď sa dá, tak to neberiem tak vážne. Aj keď, štve ma to. Zato, že je starší a šikovnejší, sa predsa do mňa nemusí navážať.

„Po kom to decko je?“ pýtal sa oco mamy. „Pozri na Šimona, hrá za školu basketbal, skejtuje, na kolieskových korčuliach jazdí ako maniak, brejkuje...“

„Hej, a kvôli tomu nemá čas na školu a nosí trojky,“ zafrflala mama.

„Prosím ťa, známky...“ mávol oco rukou.

„Známky?“ nadurdila sa mama. „Ale keď Očko priniesol zo školy ria-diteľskú pochvalu, nadúval si sa ako páv.“

„Veď hej, hej,“ nechcel sa hádať oco.

Ja viem, že má rád aj mňa, aj Šimona. Ale viem aj to, že ho baví chodiť so Šimonom športovať. A že mu je ľúto, že takto nemôže blbnúť aj so mnou. Lebo blbol iba raz a prišiel som domov s rozbitou hlavou.

„Ani ja som nebola bohvieako športovo zdatná,“ zamrmlala mama. Asi aby ju oco nepočul. „A okrem toho, existuje mnoho iných záujmov. To, že je naše decko športové drevo, neznamená, že nebude šikovný v inom.“ A prihlásila ma na výtvarnú.

Sadrový golier som mal na krku pár týždňov. Keďže som sa nemohol veľmi hýbať, začal som čítať. A vtedy sa to stalo. Zamiloval som sa do detektívok. Mama mi ich nestíhala nosiť z knižnice, a tak ma tam zapísala, aby som sa s knihami vláčil sám. A aj som sa vláčil. Lebo vtedy som pochopil, čím chcem byť. Chcem sa stať detektívom.

Hm. Lenže krúžok detektívov som nenašiel. A neobjavil som ani žiadnu nerozlúštenú záhadu. Takí Traja pátrači to mali ľahké. Ľudia im sami volali, že im chýba to či ono, nech sa na to pozrú. Lenže mne nezavolal nikto. Pravda, nikto o mne nevedel, tak nemohol volať. A rozdávať vizitky, že som detektív... Na to som nemal odvahu, keďže som nemal za sebou zatiaľ žiadny vyriešený prípad.

Lenže ako vraví mama, čo má prísť, príde. Aj prišlo. O môj prvý prípad sa postarala ona sama, keď ma poprosila, aby som zistil, čo robí môj brat medzi piatou a šiestou každý deň. Vraj jej nejde do hlavy, že jej v tom čase nikdy nedvíha telefón.

Mamy... Chcú vedieť o svojich deťoch všetko.

Kniha prvá

Tajný život môjho brata

„Očko,“ zavolala ma mama. Viem, hlúpa prezývka, lenže podľa nej mám prenádherné oči. Podľa mňa sú dievčenské. Som celkom rád, že ich trochu zakrývam okuliarmi. Tie mám rád. Jednak mi brat vybral fakt super imidžovky a jednak... Mám pocit, že ma okuliare trošilinku skrývajú.

„Očko, môžeš prísť, keď ťa volám?“

„Veď idem,“ neľahko som sa odtrhol od vážne dobrého príbehu. Traja pátrači práve objavili papagája...

„Očko!“

„Oko, čo neposlúchaš mamu?!“ škeril sa Šimon.

Vyplazil som na neho jazyk.

„Šimon, do vane!“ zavelila mama. Brat sa neochotne zdvihol a nechal nás samých.

„Očko, chcela by som ťa poprosiť...“ začala mama čudne. „Tú vec, čo som od teba včera chcela... Zabudni na to. Dobre?“

Vyvalil som na mamu oči. Môj prvý prípad a hneď aj ukončený.

„Myslíš to, že mám zistiť, čo...“

„Pst!“ priložila mi mama na ústa ukazovák. „Prosím, nehovor o tom nahlas. Normálne sa hanbím. Celé som si to premyslela a prišla som na to, aké hlúpe bolo chcieť od teba, aby si robil takú vec.“

„Špehovať brata?“

„Nehovor to nahlas. Prosím. Nebudeš nikoho špehovať, jasné? Tvojmu bratovi musím dôverovať, je to dobrý chlapec. A toto ostane medzi nami. Nikomu nepovedz, čo som od teba chcela, lebo sa budem strašne hanbiť. Dobre?“

„Dobre, mami,“ znechutený som si vzdychol. Mama mi vyfúkla prvý prípad a ja som to niesol dosť ťažko.

So zvesenými plecami som sa zavrel do svojej izby. Mám po radosti. A taký dobrý plán som mal! Načasovanie medzi piatou a šiestou bolo perfektné. Aj keď som chodil na výtvarnú, stihol by som to. V máji sa stmieva neskoro, takže mama by nemala nič proti tomu, že som vonku až do siedmej. Mal by som kopec času brata potajomky sledovať. A vidieť, čo stvára. Lebo keď nedvíha mobil, musí robiť niečo ozaj vážne. Lenže teraz...

V hlave mi čosi skrslo. Bola to taká mihotavá myšlienka, ktorá mi úplne rozbúchala srdce. Mama ma síce poprosila, aby som jej prosbu nesplnil –lenže brata mi špehovať nezakázala. Nepovedala predsa, že ho v žiadnom prípade nesmiem sledovať. Zakázala mi o tej veci akurát rozprávať.

Povedala mi: nebudeš nikoho špehovať.

Nepovedala: zakazujem ti špehovať brata.

A bolo to jasné! Ak to, čo robí brat, nechce vedieť moja mama, chcem to vedieť ja! A nikto mi nezabráni zistiť úplne všetko.

Chcel som byť dobrým detektívom. Nie! Chcel som byť vynikajúcim detektívom. A tak som sa rozhodol, že budem postupovať systematicky. Viem, ťažké slovo na môj vek, ale mne sa veľmi páči. SYSTEMATICKY. To znamená, že na celú vec pôjdem pokojne a s rozumom a nebudem preskakovať žiadne kroky.

Ako prvé som si pozháňal zápisník. Vybral som si taký malý, čo sa zmestí do vrecka. K nemu som pridal ceruzku a bolo. Od tej chvíle som bol vyzbrojený super externou pamäťou. Viem, viem, externá pamäť vyzerá inak, ale v mojom prípade bez technického vybavenia som viac urobiť nemohol. Notbuk vlastnil iba môj brat, mne ho sľúbili až na štrnáste narodeniny. A bolo by odo mňa asi hlúpe robiť si o bratovi poznámky do jeho vlastného počítača. Hej, hej, machrujem. Pravda je taká, že by som sa do bratovho notbuku ani nedostal. Nepoznám heslo.

Večer pred spaním som začal rozmýšľať, z ktorej strany sa do toho pustiť. Najjednoduchšie by bolo ísť ho špehovať hneď na ďalší deň, lenže vedel som, že brata musím spoznať úplne dokonale. Predstavil som si, že je úplne cudzí. Ako by som sa o ňom mohol dozvedieť čo najviac?

A tak som si vymyslel plán. Bol takýto:

Skontrolovať bratov fejsbuk. Tam by mohlo byť všetko. Mama ma pred ním varovala, teda pred fejsbukom, ale táto vecička by mi mohla na Šimona všeličo prezradiť.

Tým môj plán zhasol. Viac mi nenapadlo.

Ráno sa mi, možno po prvý raz v živote, chcelo vstať. Tešil som sa ako malý chlapec. Teda niežeby som bol už veľký, to nie. Je mi jasné, že osem rokov nie je bohvieaký vek. Ale vždy bolo lepšie mať osem ako sedem, nie? A aj v ôsmich rokoch som už mal nejaké skúsenosti. Napríklad ako opisovať bez toho, aby si ma učka všimla. Alebo ako dať odpísať tak, aby ma nikto nepristihol. Dokázal som nehlučne našepkávať a bol som preto v triede dosť obľúbený. Lebo aj keď niekto nedokázal odčítať z pier, dokázal som našepkať rukami aj nohami. To síce bolo nápadnejšie, ale aj tak sa mi darilo.

Ráno som svoj plán prehodnotil. Rozhodol som sa, že Šimona budem najprv chvíľu naživo sledovať. A potom sa uvidí.

Po škole som sa ponáhľal domov. Musel som prevrátiť takmer celú skriňu naruby, aby som našiel čo najnenápadnejšie oblečenie. Staré tepláky a natrhnuté tričko, to aby som vyzeral ako moták a nebol nápadný. Keď sa brat začal chystať pred piatou von, bol som pripravený. Začal som si ho poriadne všímať.

Šimon si umyl zuby. Dosť ma to prekvapilo, lebo po večeroch ho mama zvyčajne vyháňa z postele práve kvôli neumytým zubom. Ale potom som pochopil. Brat si večer neumýva svoje hryzáky preto, lebo si ich umýva popoludní. Ale prečo?!

Šimon sa navoňavkoval. To bolo čudné, lebo u nás sa voňavkuje len tatko. Takou super voňavkou, že sa mamka okolo neho krúti ako popínavá ruža a neustále ho ovoniava. A vtipné je, že ho vtedy ovoniava aj ich (teda naša spoločná) kamoška Marika. Baby sú strašne čudné.

Šimon si nagéloval vlasy. Nechápal som, lebo už si ich raz želatínoval. Ráno. Pred odchodom do školy.

A potom buchol dverami a už ho nebolo.

Počkal som, kým ťukne výťah, a vybehol som za ním. Bral som schody po dvoch, len aby som ho dobehol. A aj sa podarilo. Pribrzdil som na medziposchodí presne vo chvíli, keď výťah zastal. Brat z neho vystúpil a bezstarostne zahol k zadnému vchodu. Keď sa dvere zabuchli, rýchlo som pobehol. Vykukol som z vchodu a zazrel Šimonov chrbát. Smeroval si to k škôlke. Nebolo to čudné, lebo chodníkom okolo škôlky sa dalo prejsť na ďalšiu ulicu. Šimon však z chodníka zišiel. Preskočil plot a stratil sa mi za budovou.

Nechápal som. Čo môže robiť pätnásťročný chalan v škôlke? Ťarbavo som preliezol plot. Ešte dobre, že som si vzal staré tepláky, lebo preliezaním som z nich spravil dosť roztrhané tepláky. Na plote som sa na chvíľu zasekol a nešlo to ani tam, ani späť, ale potom som sa nejako prevalil a žuchol som do trávy. Ak ma niekto pozoroval, určite práve umieral od smiechu.

Rýchlo som vyskočil a prikrčený som sa nalepil na múr. Čo ak je Šimon hneď za rohom? Vybehnem za ním a vletím mu rovno do náručia. To by som veru ťažko vysvetľoval. Rýchlo som začal vymýšľať výhovorku, ale čas ma tlačil. Bál som sa, že Šimon išiel ďalej a že ho pri škôlke nenájdem.

Pomaly a po špičkách som sa presúval k rohu. Risknúť to? Nerisknúť? Do tejto škôlky som chodil aj ja, ako drobec. Pamätal som si, že za rohom je chodník perfektne obrúbený živým plotom. Ak by sa mi podarilo zaliezť za ten plot, prešiel by som popri škôlke takmer neviditeľne. Ale čo ak je za rohom Šimon?

Uf, sledovačka vôbec nebola ľahká. Dokonca som začal byť smädný a trochu aj hladný. Rýchlo som vytiahol svoj notes a zapísal si, že na špehovačku musím so sebou nosiť niečo pod zub.