Vianočný chlapec Nikolas

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

Matt Haig

Vianočný chlapec Nikolas – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pripravujeme:

Dievča, ktoré zachránilo Vianoce

Lucasovi a Pearl

Matt Haig: A Boy Called Christmas

Copyright © Matt Haig, 2015

Licensed by Canongate Books Ltd. arranged with Andrew Nurnberg Associates International Limited.

Illustrations © Chris Mould, 2015

Translation © Jana Báliková, 2021

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2021

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-2471-5

ISBN e-knihy 978-80-566-2510-1 (1. zverejnenie, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-2511-8 (1. zverejnenie, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-2509-5 (1. zverejnenie, 2022) (ePDF)

Nemožné.

– Staré elfské zahrešenie

Obyčajný chlapec

Teraz sa púšťate do čítania skutočného príbehu Vianočného otca.

Áno, Vianočného otca.

Asi sa čudujete, odkiaľ poznám jeho skutočný príbeh, no moja odpoveď je, že o takýchto veciach by ste nemali pochybovať. A to aspoň nie hneď na začiatku knihy. Predovšetkým, je to nezdvorilé. A mali by ste pochopiť, že naozaj poznám skutočný príbeh Vianočného otca. Prečo by som o ňom inak písal?

Možno ho nenazývate Vianočný otec.

Je možné, že preňho máte iné mená.

Santa či Svätý Mikuláš, alebo Santa Claus, Sinterklaas, Kris Kringel či Pelznickel, Papa Noël a možno tiež Zvláštny muž s veľkým bruchom, ktorý sa zhovára so sobom a dáva mi darčeky. Alebo ste preňho len tak pre zábavu vymysleli iné meno. Ak by ste boli elfovia, určite by ste ho vždy nazývali Vianočný otec. Santa Clausom ho začali nazývať víly a toto pomenovanie roztopašne rozšírili po svete len preto, aby bol väčší zmätok.

No nech už ho poznáte pod akýmkoľvek menom, viete o ňom a to je najdôležitejšie.

Viete si predstaviť, že kedysi o ňom nikto nevedel? Že bol obyčajným chlapcom, ktorý sa volal Nikolas a žil uprostred ničoho, presnejšie uprostred Fínska a s mágiou ho spájalo len to, že v ňu veril? Chlapcom, ktorý toho o svete nevedel veľa, poznal len chuť hubovej polievky, chlad severného vetra a príbehy, ktoré mu porozprávali rodičia. A na hranie mal iba bábiku urobenú z okrúhlice.

No v jeho živote sa mali čoskoro udiať zmeny, ktoré by si nevedel ani predstaviť. Čakali naňho zvláštne veci.

Dobré veci.

Zlé veci.

Nemožné veci.

Ak však patríte k ľuďom, ktorí sú presvedčení, že niektoré veci sú nemožné, mali by ste túto knihu hneď odložiť. Takmer určite nie je pre vás.

Pretože táto kniha je plná nemožných vecí.

Ešte stále čítate túto knihu?

To je dobre. (Elfovia by boli hrdí.)

Tak začnime...

Drevorubačov syn

Nuž, Nikolas bol šťastný chlapec. Hm, teda, v skutočnosti ani nie.

Keby ste sa ho na to spýtali, povedal by, že je šťastný, a celkom určite sa usiloval byť šťastný, no niekedy je to so šťastím dosť zložité. Mám na mysli to, že Nikolas bol chlapec, ktorý veril v šťastie rovnako, ako veril v elfov, trolov a víly, no v skutočnosti nevidel elfa, trola ani vílu a nezažil ani pravé šťastie. Určite nie na dlhšiu chvíľu. Ako to bolo na Vianoce?

Tu je zoznam všetkých Nikolasových vianočných darčekov. Za celé detstvo.

1. Drevené sánky.

2. Bábika vyrezaná z okrúhlice.

Takže tak.

V skutočnosti bol Nikolasov život ťažký. No usiloval sa žiť ho čo najlepšie.

Nemal bratov ani sestry, s ktorými by sa mohol hrať, a najbližšie mesto – Kristiinankaupunki (Kris-tí-nan-gau-punki) – bolo ďaleko. Dostať sa tam trvalo ešte dlhšie, ako to celé vysloviť. A v Kristiinankaupunki nebolo nič zvláštne, dalo sa tam ísť do kostola alebo pozerať do výkladu hračkárstva.

„Ocko! Pozri! Drevený sob!“ Nikolas lapal po dychu a pritláčal si nos o sklo výkladu.

Alebo:

„Pozri! Elfská bábika!“

Alebo:

„Pozri! Plyšový kráľ!“

A raz sa spýtal:

„Mohol by som mať niektorú z tých hračiek?“

Uprel zrak na otcovu tvár. Dlhú a chudú tvár s hustými obrvami a pokožkou drsnejšou, než je koža starých topánok v daždi.

„Vieš, koľko to stojí?“ spýtal sa jeho otec Joel.

„Nie,“ odvetil Nikolas.

A vtedy jeho otec zdvihol ľavú ruku s vystretými prstami. Na ľavej ruke mal po nehode so sekerou len štyri a pol prsta. Bola to hrozná nehoda. Veľa krvi. A asi by sme sa ňou nemali príliš zaoberať, keďže toto je vianočný príbeh.

„Štyri a pol rubľa?“

Otec sa tváril nahnevane. „Nie. Nie. Päť. Päť rubľov. A päť rubľov za elfskú bábiku je veľa peňazí. Za to by sa dala kúpiť chata.“

„Ocko? Myslím, že chata stojí sto rubľov.“

„Nesnaž sa byť múdry, Nikolas.“

„Myslel som, že si mi vravel, že sa mám usilovať byť múdry.“

„Nie práve teraz,“ povedal jeho otec. „A načo by ti vlastne bola elfská bábika, keď máš bábiku, ktorú ti vyrobila z okrúhlice mama? Nemôžeš si predstavovať, že je to elf?“

„Samozrejme, ocko,“ povedal Nikolas, pretože otca nechcel znepokojiť.

„Nerob si starosti, synak. Budem pracovať tak usilovne, že jedného dňa bude zo mňa boháč a dostaneš hračky od výmyslu sveta. A budeme mať ozajstného koňa, náš vlastný koč a budeme sa voziť po meste ako kráľ s princom.“

„Nepracuj priveľa, ocko,“ povedal Nikolas. „Aj ty sa niekedy potrebuješ hrať. A som rád, že mám bábiku z okrúhlice.“

No jeho otec musel naozaj tvrdo pracovať. Po celé dni, a to každodenne, rúbal drevo. Pracoval od svitu do mrku.

„Problém je v tom, že žijeme vo Fínsku,“ vysvetľoval mu otec v deň, keď sa začal tento príbeh.

„Nežijú vo Fínsku všetci?“ spýtal sa Nikolas.

Bolo ráno. Cestou do lesa prešli okolo starej kamennej studne, na ktorú sa neboli schopní pozrieť. Na zemi bola jemná vrstva snehu. Joel mal na chrbte sekeru.

Ostrie sa lesklo v studenom rannom slnku.

„Nie,“ odvetil Joel. „Niektorí ľudia žijú vo Švédsku. A asi sedem ľudí žije v Nórsku. Možno osem. Svet je veľký.“

„Tak prečo je problém žiť vo Fínsku, ocko?“

„Pre stromy.“

„Stromy? Myslel som, že máš rád stromy. Preto ich rúbeš.“

„No stromy sú tu všade. Takže nikto nezaplatí veľa za...“ Joel zmĺkol. Zvrtol sa.

„Čo je, ocko?“

„Zdalo sa mi, že niečo počujem.“ Nevideli však nič, len brezy a borovice, trsy byliniek a vresu. Na konári sedel drobný vtáčik s červeným bruškom.

„Zrejme sa mi to naozaj len zdalo,“ neisto povedal Joel.

Uprel zrak na veľkú borovicu, pritlačil dlaň k drsnej kôre. „To je tá správna.“ Pustil sa do rúbania a Nikolas do hľadania húb a lesných plodov.

Ešte mal v koši len jednu hubu, keď zrazu v diaľke zazrel zviera. Nikolas mal zvieratá rád, no zvyčajne vídal len vtáky, myši a zajace. Občas uvidel losa.

Toto však bolo čosi väčšie a mocnejšie.

Medveď. Ozrutný hnedý medveď, asi trikrát taký veľký ako Nikolas, stál na zadných nohách a veľkými labami si pchal do úst lesné plody. Nikolasovo srdce sa vzrušene rozbúchalo. Rozhodol sa mu lepšie prizrieť.

Ticho sa približoval. A potom mu svitlo.

Toho medveďa poznám!

V desivej chvíli, keď spoznal medveďa, stúpil na vetvičku a tá zapraskala. Medveď sa zvrtol, civel rovno naňho.

Nikolas pocítil pevný dotyk na svojom pleci. Zvrtol sa a videl, ako naňho otec rozčúlene pozerá.

„Čo to robíš?“ zasyčal. „Chceš sa zmárniť?“

Otcovo zovretie bolo mocné a bolestné. No potom ho hneď pustil.

„Splyň s lesom,“ zašepkal Joel. To vravel, vždy keď hrozilo nebezpečenstvo. Nikolas nikdy nepochopil, čo to znamená. Jednoducho stíchol a znehybnel. No bolo prineskoro.

Nikolas si pripomenul deň, keď mal šesť rokov a bol s mamou – so svojou peknou, ružovolícou mamou, ktorá rada spievala. Išli k studni po vodu. Vtedy uvideli presne tohto medveďa. Mama povedala Nikolasovi, nech beží späť do chaty, a on bežal. Ona nie.

Nikolas videl, ako otec mocnejšie zviera sekeru, no ruky sa mu trasú. Stiahol Nikolasa za seba pre prípad, že by medveď zaútočil.

„Bež,“ povedal otec.

„Nie. Zostanem s tebou.“

Nebolo jasné, či ich medveď chce prenasledovať. Azda nie. Azda bol priveľmi starý a unavený. No reval na nich.

A vzápätí niečo zahvízdalo. Nikolas cítil, že sa mu čosi obtrelo o ucho. Čosi ako rýchle pierko. Za okamih sa šíp so sivým pierkom zapichol do stromu pri medvedej hlave. Medveď sa spustil na všetky štyri a teperil sa preč.

Nikolas a Joel sa obzerali, chceli zistiť, kto vystrelil šíp, no nevideli nič, len borovice.

„Určite to bol lovec,“ povedal Joel.

Pred týždňom našli zraneného losa, ktorému z tela vyčnieval rovnaký sivý šíp. Nikolas presvedčil otca, aby úbohému zvieraťu pomohol. Otec nabral sneh a pritlačil ho k rane, až potom vytiahol šíp.

Rozhliadali sa pomedzi stromy.

„V poriadku, Vianočný chlapec, poďme,“ povedal Joel.

Takéto oslovenie Nikolas od otca už dávno nepočul.

Kedysi otec rád žartoval a tešil sa zo života. A každému dal prezývku. Nikolasova mama bola „Ľalia“, i keď jej skutočné meno bolo Lilja, a Nikolas dostal prezývku „Vianočný chlapec“, pretože sa narodil na prvý vianočný sviatok. Otec mu dokonca vyryl prezývku na drevené sane.

„Len pozri naňho, Ľalia, na nášho Vianočného chlapca.“

Teraz ho tak už sotvakedy nazval.

„Ale už nikdy nešpehuj medvede, dobre? Mohol ťa zniesť zo sveta. Zostaň blízko mňa. Zjavne si ešte len decko.“

O čosi neskôr, po hodine rúbania, si Joel sadol na peň.

„Mohol by som ti pomôcť,“ ponúkol sa Nikolas.

Otec zdvihol ľavú ruku. „Takto to dopadne, keď jedenásťroční narábajú so sekerou.“

A tak sa Nikolas so sklopeným zrakom rozhliadal, či nezazrie huby, a uvažoval, či sa v jedenástich rokoch vôbec môže stať niečo, čo človeka poteší.

Chatka a myš

Lesná chatka, v ktorej bývali Nikolas a Joel, bola druhou najmenšou chatkou v celom Fínsku.

Mala len jednu miestnosť. A tak bola spálňa aj kuchyňou, obývačkou a kúpeľňou. V skutočnosti tam kúpeľňa ani nebola. Ani záchod. Záchodom bola hlboká jama v zemi neďaleko chatky. V príbytku boli dve postele s matracmi vypchatými slamou a perím. Sánky nechávali vždy vonku, no Nikolas mal pri sebe v posteli ako spomienku na mamu okrúhlicovú bábiku.

Nikolasa to však netrápilo. V skutočnosti v prípade, že má človek dobrú predstavivosť, na veľkosti obydlia nezáleží. A Nikolas denne dlhé hodiny sníval a uvažoval o magických bytostiach, akými sú víly a elfovia.

Najkrajšou časťou Nikolasovho dňa boli chvíle pred spaním, pretože vtedy mu otec rozprával príbehy. Malý hnedý myšiak, ktorého Nikolas pomenoval Miika, sa vkradol do chatky a v teple počúval tiež.

Nuž, Nikolas si rád predstavoval, že Miika počúva, no ten v skutočnosti iba fantazíroval o syre. A to si vyžadovalo značnú dávku fantázie, pretože Miika bol lesný myšiak a v tomto lese neboli nijaké kravy či kozy, takže nikdy nevidel syr, neprivoňal k nemu a neochutnal ho.

No Miika, rovnako ako všetky myši, veril v existenciu syra a vedel, že keby ho mal príležitosť ochutnať, chutil by veľmi, veľmi dobre.

A tak Nikolas spokojne ležal pod hrejivými prikrývkami a pozorne načúval otcovmu rozprávaniu. Joel vždy pôsobil unavene. Pod očami mal kruhy. A zdalo sa, že každý rok mu pribúda ďalší, akoby bol stromom.

„Tak čo,“ povedal otec v ten večer, „aký príbeh chceš počuť?“

„Prosím, ocko, rozprávaj mi o elfoch.“

„Znova? Od svojich troch rokov chceš každý večer počúvať o elfoch.“

„Prosím, ocko. Mám tie príbehy rád.“

A tak mu Joel porozprával príbeh o elfoch žijúcich na Ďalekom severe, za jedinou fínskou horou, tajnou horou, o existencii ktorej niektorí ľudia pochybovali. Elfovia obývali magickú krajinu, snehom pokrytú dedinu Elfhelm obklopenú zalesnenými kopcami.

„Sú skutoční, ocko?“ spýtal sa Nikolas.

„Sú. Nikdy som ich nevidel,“ úprimne priznal otec, „no verím, že sú. A niekedy je to, že veríme, rovnako dobré, ako keby sme to ozaj vedeli.“

A Nikolas súhlasil, no myšiak Miika nie, alebo by zrejme nesúhlasil, keby tomu rozumel. Keby rozumel, povedal by: „Radšej by som ochutnal ozajstný syr, a nie iba veril, že existuje.“

Nikolasovi to však nestačilo. „Áno, ocko, viem, že veriť je rovnako dobré ako vedieť. Verím, že elfovia sú priateľskí. Aj ty?“

„Áno,“ odvetil Joel. „A nosia pestrofarebné oblečenie.“

„Aj ty nosíš pestrofarebné oblečenie, ocko!“

Bola to pravda, no Joelovo oblečenie bolo ušité zo zvyškov látky, ktoré mu zadarmo dávali krajčíri v meste. Zhotovil si pestrofarebné zošívané nohavice a zelenú košeľu a – čo bolo zo všetkého najlepšie – veľkú ovísajúcu červenú čiapku s bielym kožušinovým lemovaním a mäkkým bavlneným brmbolcom.

„Ach áno, nosím, no moje oblečenie je už staré a obnosené. Šatstvo elfov vždy pôsobí dojmom, že je úplne nové a...

Odmlčal sa.

Zvonku bolo počuť hluk.

A vzápätí niekto trikrát hlasno zaklopal na dvere.

Lovec

„To je čudné,“ povedal Joel.

„Možno je to teta Karlotta,“ povedal Nikolas, no nadovšetko na svete dúfal, že to nie je teta Karlotta.

Joel vykročil k dverám. Nemusel kráčať, stačil mu na to jediný krok. Otvoril dvere, za ktorými stál muž.

Vysoký, mocný, širokoplecí muž s hranatou sánkou a vlasmi pripomínajúcimi zlatistú slamu. Mal prenikavé modré oči, voňal po sene a vyzeral mocný ako dvadsať koní. Alebo polovica medveďa. Dosť silný na to, aby, ak sa mu zachce, zdvihol chatku zo zeme. V ten večer sa však nezdalo, že by mal náladu dvíhať zo zeme chatky.

Spoznali šípy, ktoré muž niesol na chrbte. So sivými pierkami.

„To ste vy,“ povedal Joel. „Lovec.“

Nikolas videl, že muž urobil na otca dojem.

„Áno, ja,“ odvetil muž. Dokonca aj jeho hlas pôsobil svalnato. „Volám sa Anders. S tým medveďom to bolo dnes len o chlp.“

„Áno, vďaka vám. Poďte dovnútra. Ja som Joel. A toto je môj dobrý syn Nikolas.“

Ozrutný muž si všimol myšiaka, ktorý sedel v kúte izby a hryzkal hríb.

„Nepáčiš sa mi,“ povedal Miika pri pohľade na mužove veľké topánky. „Ak mám byť úprimný, tvoje nohy ma desia.“

„Napijete sa?“ nesmelo sa spýtal Joel. „Mám ostružinové víno.“

„Áno,“ povedal Anders, potom pozrel na Nikolasa a priateľsky sa naňho usmial. „Víno mi padne dobre. Vidím, že tú červenú čiapku nosíš aj doma, Joel.“

„Nuž, ochráni pred zimou.“

Ostružinové víno, pomyslel si Nikolas, keď Joel zložil fľašu ukrytú na vrchu kuchynskej skrinky. Netušil, že jeho otec má ostružinové víno.

Otcovia sú samá záhada.

„Prišiel som sa spýtať, či môžeš s niečím pomôcť,“ povedal Anders.

„Von s tým.“ Joel nalial víno do dvoch pohárov.

Anders si uchlipol. Potom si dal riadny glg. Vzápätí vyprázdnil pohár. Veľkou pravou rukou si utrel ústa. „Chcem, aby si niečo urobil. Niečo pre kráľa.“

Z Joela znepokojene vyhŕklo: „Pre kráľa Frederika?“ Potom sa zasmial. Určite ide o čierny lovecký humor. „Uf! Pred chvíľou som ti takmer naozaj uveril! Čo už by len mohol kráľ chcieť od jednoduchého drevorubača, ako som ja?“

Joel chvíľu čakal, že sa Anders tiež zasmeje, no zavládlo dlhé ticho.

„Pozoroval som ťa po celý deň. Zručne narábaš so sekerou...“ Anders sa odmlčal, pretože videl, ako Nikolas sedí na posteli s naširoko otvorenými očami a počúva rozhovor, taký vzrušujúci, že v živote nepočul nič podobné. „Možno by sme sa mali porozprávať osamote.“

Joel prikývol tak prudko, že sa mu biely brmbolec na čiapke preklopil dopredu. „Nikolas, mohol by si ísť do druhej izby?“

„Lenže, ocko, nemáme druhú izbu.“

Otec si vzdychol. „Ach áno. Máš pravdu...“

„Nuž,“ povedal ozrutnému hosťovi, „azda by sme mali ísť von. Je celkom mierna zimná noc. Ak chceš, môžem ti požičať svoju čiapku.“

Anders sa hlasno a dlho smial. „Myslím, že bez nej prežijem!“

Muži vyšli von. Nikolas na posteli napínal uši. Počul mrmlavé hlasy a zachytil jedno zaujímavé slovo.

„... muži... kráľ... peniaze... Turku... dlho... hora... zbrane... diaľka... peniaze... peniaze.“ O peniazoch sa zmienil niekoľkokrát. Potom však začul to magické slovo, pre ktoré sa na posteli prudko posadil. Azda najmagickejšie zo všetkých. „Elfovia.“

Nikolas videl, že Miika cupká do kúta. Postavil sa na zadné nohy, civel na Nikolasa a zdalo sa, že je pripravený na rozhovor. Nuž, asi tak, ako môže vyzerať myš pripravená na rozhovor. Čiže nič mimoriadne.

„Syr,“ povedal myšiak po myšiacky.

„Mám z toho všetkého veľmi zlý pocit, Miika.“

Miika pozrel smerom k oknu a Nikolas cítil, že v jeho tmavých očkách sa zračí ustarostenosť a ňufákom mu nervózne šklbe.

„A ak nemôžem mať syr, zjem namiesto toho to staré zapáchajúce zeleninové stvorenie.“

Miika sa otočil k okrúhlicovej bábike pri Nikolasovej posteli a odhryzol z nej.

„Hej, ty! To bol vianočný dar!“ povedal Nikolas.

„Som myš a Vianoce pre mňa nič neznamenajú.“

„Prestaň!“ skríkol Nikolas, no hnevať sa na myš bolo veľmi ťažké. A tak nechal Miiku na pokoji, hoci zjedol jeho okrúhlicovej bábike, jedinej pamiatke na mamu, ucho.

Muži stáli za oknom veľmi dlho, hovorili nepochopiteľné slová a pili ostružinové víno. Nikolas ustarostene ležal v tmavej izbe a v žalúdku cítil nepokoj.

Aj Miika mal žalúdočný problém. No keď niekto zje surovú okrúhlicu, stáva sa to.

„Dobrú noc, Miika.“

A mal pravdu.