Madisonské mosty

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Robert James Waller

Madisonské mosty – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Túlavým tvorom.

Začiatok

Niektoré piesne vzlietajú z modrookej trávy, z prachu tisícok poľných ciest. Táto patrí medzi ne. V podvečer jesenného dňa roku 1989 sedím pri stole, hľadím na žmurkajúci kurzor počítača a vtom zazvoní telefón.

Volá istý Michael Johnson, pôvodom Iowčan. Teraz býva na Floride. Známy z Iowy mu poslal jednu z mojich kníh. Michael Johnson si ju prečítal, prečítala si ju aj jeho sestra Carolyn a obaja poznajú príbeh, ktorý by ma vraj mohol zaujímať. Michael Johnson o ňom hovorí vyhýbavo, nechce povedať nič bližšie, vraví iba toľko, že sú s Carolyn ochotní pricestovať do Iowy a pozhovárať sa so mnou o ňom.

K takýmto návrhom bývam skeptický, ale napriek tomu chcú túto ďalekú cestu podniknúť – a to vo mne vzbudzuje zvedavosť. Pristanem teda, že na budúci týždeň sa stretneme v Des Moines. Zoznamujeme sa v hoteli Holiday Inn pri letisku, rozpaky sa postupne vytrácajú, obaja sedia oproti mne, vonku sa zvečerieva, zľahka sneží.

Zaviažu si ma sľubom – ak príbeh nenapíšem, súhlasím, že nikdy nikde neprezradím, k čomu došlo v iowskom okrese Madison roku 1965, a nezverejním ani udalosti, ktoré s tým súviseli v nasledujúcich dvadsiatich štyroch rokoch. Dobre. Znie to logicky. Napokon, je to ich príbeh, nie môj.

A tak počúvam. Počúvam sústredene a kladiem sústredené otázky. A oni rozprávajú. Rozprávajú a rozprávajú. Carolyn podchvíľou zaplače, jej brat Michael plač premáha. Ukazujú mi dokumenty, výstrižky z časopisov a denníky, ktoré si písala ich matka Francesca.

Prinesú nám do izby jedlo. A potom si viac ráz objednávame kávu. Rozprávajú a mne sa začínajú zjavovať predstavy. Najprv musia byť predstavy, slová prídu potom. Postupne ich počujem, začínam ich vidieť na stránkach. Je čosi po polnoci, keď súhlasím, že príbeh napíšem – alebo sa o to aspoň pokúsim.

Michael a Carolyn sa ťažko odhodlávajú k rozhodnutiu, že ho zverejnia. Okolnosti sú chúlostivé, týkajú sa ich matky a okrajovo aj otca. Obaja vedia, že keď s tým vyjdú na svetlo, môže to vyvolať lacné klebety a poškvrniť spomienky, ktoré má okolie na Richarda a Francescu Johnsonovcov.

No jednako obaja mali pocit, že vo svete, kde je osobná zaangažovanosť vo všetkých formách otrasená a láska sa stala vecou dennej potreby, tento pozoruhodný príbeh treba vyrozprávať. Uveril som a dnes verím ešte nezvratnejšie, že usudzovali správne.

Počas oboznamovania sa s faktmi a písania som Michaela a Carolyn požiadal o ďalšie tri stretnutia. Zakaždým – bez reptania – pricestovali do Iowy. Tak veľmi im ležalo na srdci, aby som príbeh vyrozprával verne. Niekedy sme sa iba zhovárali a inokedy sme pomaly jazdili po cestách okresu Madison a oni mi ukazovali miesta, ktoré v príbehu zohrávajú významnú úlohu.

Popri Michaelovej a Carolyninej pomoci som pri písaní vychádzal z denníkov Francescy Johnsonovej, z prieskumu, ktorý som podnikol na severozápade USA, najmä v Seattli a v Bellinghame, a nenápadne v okrese Madison, z informácií získaných z fotografických esejí Roberta Kincaida, poradili mi aj redaktori z viacerých časopisov, mnohé podrobnosti som sa dozvedel od výrobcov filmov a fotografických potrieb a v starobinci v ohijskom Barnesville som sa obšírne pozhováral s niekoľkými milými starými ľuďmi, ktorí si pamätali Kincaida z chlapčenských rokov.

Navzdory môjmu úsiliu zistiť čo najviac však isté medzery ostali. V týchto prípadoch som pridal trochu fantázie, ale iba vtedy, ak som ju mohol odôvodnene oprieť o dôverné poznanie Francescy Johnsonovej a Roberta Kincaida, nadobudnuté prieskumom. Som presvedčený, že som sa maximálne priblížil tomu, čo sa naozaj odohralo.

Jednu z veľkých medzier tvoria podrobnosti cesty, ktorú podnikol Robert Kincaid po severe Spojených štátov. Je isté, že ju absolvoval. Svedčí o tom viacero fotografií, ktoré boli neskôr uverejnené, stručná zmienka v denníkoch Francescy Johnsonovej a Kincaidove rukopisné poznámky, ktoré nechal istému redaktorovi. Na základe týchto prameňov som zrekonštruoval cestu, ktorou prešiel v auguste 1965 z Bellinghamu do okresu Madison. Keď som sa potom v závere vlastných ciest blížil autom k okresu Madison, mal som pocit, že sám som sa stal v mnohých smeroch Robertom Kincaidom.

Tak či onak, najnáročnejšou časťou môjho prieskumu i písania bolo zachytiť Kincaidovu podstatu. Je to ťažko postihnuteľná postava. V istých chvíľach sa Kincaid zdá celkom obyčajný a vzápätí zasa nadpozemský, ba až prízračný. V práci bol suverénny profesionál. Sám seba však videl ako zvláštny druh zvera, ktorý pôsobí v dnešnom čoraz organizovanejšom svete dosť archaicky. Raz vravel o nemilosrdnom kvílení času vo svojej hlave a Francesca Johnsonová o ňom povedala, že žije v podivných, strašidelných končinách hlboko v minulosti pri prvopočiatkoch Darwinových druhov.

Nezodpovedané ostávajú aj ďalšie dve zaujímavé otázky. Po prvé, nezistili sme, čo sa stalo s Kincaidovým fotoarchívom. Pri charaktere jeho práce museli existovať tisícky a možno desaťtisícky fotografií. Tie sa nenašli. Usúdili sme – a zhodovalo sa to s jeho vlastným nazeraním na seba a na svoje miesto vo svete –, že ich pred smrťou zničil.

Druhá otázka sa týka jeho života v rozmedzí rokov 1975 až 1982. Ostali o ňom kusé informácie. Vieme, že sa zopár rokov skromne živil ako portrétny fotografista v Seattli a naďalej fotografoval oblasť Pugetovho zálivu. Nič viac nemáme. Jediným zaujímavým faktom je, že na všetkých listoch od správy sociálneho zabezpečenia a od vojenskej správy je jeho rukou poznámka vrátiť odosielateľovi, čo sa aj stalo.

Príprava a písanie tejto knihy zmenili moje nazeranie na svet, pretvorili mi myslenie a predovšetkým nahlodali môj cynizmus, pokiaľ ide o to, čo je možné v aréne ľudských vzťahov. Vďaka tomu, že som spoznal Francescu Johnsonovú a Roberta Kincaida, zistil som, že hranice týchto vzťahov možno posunúť ďalej, než som predtým pripúšťal. Možno aj čitateľ dospeje k rovnakému záveru.

To však nebude ľahké. V dnešnom čoraz drsnejšom svete všetci žijeme so schrastavenou kôrou na vlastnom jemnocite. Nie som si istý, kde sa končí veľká vášeň a začína sa sladkastá sentimentalita. Náš sklon robiť si posmešky z prvej možnosti a nálepkovať rýdze a hlboké city ako ufňukanosť nám sťažuje vstup do ríše jemnosti – a ten je potrebný na pochopenie príbehu Francescy Johnsonovej a Roberta Kincaida. Viem, že i ja som musel tento sklon prekonať, kým som sa pustil do písania.

Ak však pristúpite k príbehu, ktorý nasleduje, s dobrovoľne pozastavenou nedôverou – ako to vyjadril Coleridge –, som presvedčený, že zažijete, čo som zažil ja. V ľahostajných priestoroch svojho srdca azda nájdete miesto – ako Francesca Johnsonová –, kde sa možno znova roztancovať.

Leto 1991

Robert Kincaid

Robert Kincaid zamkol ráno ôsmeho augusta 1965 svoj malý dvojizbový byt na treťom poschodí rozľahlého obytného domu v Bellinghame v štáte Washington. Dolu dreveným schodišťom zniesol kufor a batoh plný fotografických potrieb a cez chodbu a zadný vchod vyšiel na parkovisko vyhradené pre nájomníkov, kde stál jeho starý malý nákladný chevrolet.

Ďalší batoh, stredne veľká autochladnička, dva statívy, kartóny cameliek, termoska a vrecko s ovocím boli už dnu. Na korbe ležalo gitarové puzdro. Kincaid uložil batoh na sedadlo a chladničku so statívmi položil na podlahu. Potom vyliezol na korbu a zaklinil gitarové puzdro a kufor do rohu, zaprel ich ležiacou rezervnou pneumatikou a obe batožiny k nej ešte priviazal šnúrou na bielizeň. Pod ojazdenú rezervu strčil čiernu nepremokavú plachtu.

Sadol si za volant, zapálil si camelku a v mysli si skontroloval, či má všetko, čo potrebuje – dvesto zvitkov rozličných filmov, zväčša vysokocitlivého kodachromu, statívy, chladničku, tri fotoaparáty a päť objektívov, džínsy a dlhé kaki nohavice, košele, obnosenú fotovestu. To by sedelo. Ak na niečo zabudol, môže si to kúpiť cestou.

Na sebe mal vyblednuté levisky, dosť používané kanady, kaki košeľu, oranžové traky. Na širokom koženom opasku mu v puzdre visel veľký patentný nôž.

Pozrel na hodinky – osem sedemnásť. Auto naskočilo na druhý raz, cúvol, zaradil rýchlosť a v slnku zastretom jemným oparom sa pomaly pohol uličkou. Prešiel celým Bellinghamom, po jedenástke sa pustil niekoľko kilometrov rovno na juh súbežne s Pugetovým zálivom a potom sa cesta odkláňala trocha na východ, kde sa stretávala so štátnou cestou číslo 20.

Tam zamieril rovno proti slnku a začala sa dlhá kľukatá jazda Kaskádovým pohorím. Mal tento kraj rád a voľne si vydýchol. Tu a tam sa zastavil a urobil si poznámky o zaujímavých možnostiach na budúce výpravy alebo si nafotografoval spomienkové zábery, ako to nazýval. Tieto narýchlo urobené fotografie mu mali pripomenúť miesta, kam by sa raz v budúcnosti azda mohol vybrať a venovať sa im serióznejšie. Podvečer zamieril v Spokane po štátnej číslo 2 na sever. Tá ho privedie severom až do minnesotského Duluthu, ktorý leží na polceste Amerikou.

Po tisíci raz v živote zatúžil, aby mal na takéto cesty psa, možno zlatého retrievera, ktorý by mu robil spoločnosť aj doma. Býval však často preč, zväčša v zámorí, a pes by tým trpel. No aj tak o tom rozmýšľal. O niekoľko rokov bude pristarý na náročnú prácu v teréne. „Potom si psa možno obstarám,“ povedal ihličnatej zeleni bežiacej popri okne auta.

Pri jazdách, ako bola táto, sa vždy dostával do bilančnej nálady. Pes do nej patril. Robert Kincaid asi nemohol byť osamelejší – súrodencov nemal, obaja rodičia boli mŕtvi, o blízkych priateľoch nemohla byť reč a príbuzných mal iba vzdialených – a aj tí stratili kontakt s ním a on s nimi.

Vedel, ako sa volá človek, ktorému patrí v Bellinghame na rohu tržnica, a ako sa volá majiteľ obchodu, kde si kupuje fotografické potreby. Udržiaval aj úradné, profesionálne vzťahy s niekoľkými redaktormi v časopisoch. Inak poznal sotvakoho a sotvakto poznal jeho. Obyčajným ľuďom sa ťažko udržiava priateľstvo s Cigánmi a on bol čosi ako Cigán.

Pomyslel si na Marian. Odišla od neho pred deviatimi rokmi po päťročnom manželstve. On má teraz päťdesiatdva rokov, takže jej ťahá na štyridsiatku. Snívala, že sa stane hudobníčkou, folkovou speváčkou. Poznala všetky Weaverove piesne a slušne ich spievala v seattleských kaviarňach. Keď bol za starých čias doma, vozieval ju na vystúpenia a sedával v publiku.

Jeho dlhé cesty – niekedy trvali dva až tri mesiace – boli na manželstvo priveľa. Vedel o tom. Ona zasa vedela, čím sa zapodieva, keď sa brali. Obaja mali hmlistý pocit, že to dajako zvládnu. Nezvládli. Keď sa raz vrátil z fotografovania na Islande, bola preč. Na lístku bolo napísané: Robert, nepodarilo sa. Nechávam Ti gitaru. Občas sa ozvi.

Neozval sa. Ani ona. Keď o rok prišli rozvodové papiere, podpísal ich a na druhý deň odletel do Austrálie. Nechcela od neho nič, iba voľnosť.

Neskoro večer dorazil do Montany a v Kalispelle sa zastavil na noc. Motel Cozy Inn sa zdal lacný a aj bol. Odniesol si veci do izby s dvoma stolovými lampami. Jedna mala vypálenú žiarovku. Ležal na posteli, popíjajúc pivo čítal Zelené pahorky africké a v povetrí cítil kalispellské papierne. Ráno si štyridsať minút zabehal, urobil päťdesiat zhybov a na záver si zacvičil s fotoaparátmi, ktoré mu poslúžili ako činky.

Prešiel cez montanské vrchy do Severnej Dakoty a jej striedmy rovinatý kraj ho fascinoval rovnako ako hory alebo more. Bola v ňom akási asketická krása. Niekoľko ráz zastavil, rozložil statív a urobil zopár čiernobielych záberov starých farmárskych stavieb. Tento kraj sa prihováral jeho minimalistickým sklonom. Indiánske rezervácie tu boli skľučujúce, aj keď všetci poznajú príčiny a ignorujú ich. Tak či onak, takéto usadlosti nevyzerajú o nič lepšie ani na severozápade Washingtonu, ani inde, kde ich videl.

Ráno štrnásteho augusta odbočil dve hodiny cesty pred Duluthom po okresnej ceste prudko na severovýchod do Hibbingu k železnorudným baniam. V povetrí sa vznášal červený prach, všade boli velikánske stroje a špeciálne skonštruované vlaky na dopravu rudy do prístavného mestečka Two Harbors na Hornom jazere. Popoludní si prezrel Hibbing, ale nebol podľa jeho chuti, aj keď odtiaľ pochádzal Bob Zimmerman-Dylan.

Z Dylanových piesní mu niečo hovorila iba jediná – Dievča zo severu. Vedel ju zahrať a zaspievať, a keď opúšťal tieto končiny s obrovitými červenými jamami, pohmkával si jej slová. Marian mu ukázala niekoľko akordov a predviedla základný spôsob gitarového sprievodu. „Nechala mi viac ako ja jej,“ povedal raz pripitému riečnemu lodivodovi v krčme s názvom McElroy kdesi v povodí Amazonky. A bola to pravda.

Národný les Horné jazero bol pekný, naozaj pekný. Kraj ako stvorený pre cestovateľov. Zamladi túžil, aby sa časy starých cestovateľov ešte neskončili a mohol sa stať jedným z nich. Cesta viedla lúkami, videl tri losy, červenú líšku a mnoho jeleňov. Zastavil pri jazierku a vyfotografoval odraz zvláštne tvarovaného konára na hladine. Keď skončil, sadol si na stúpačku auta, popíjal kávu, fajčil a počúval vietor v brezách.

„Dobre by bolo niekoho mať… ženu,“ dumal polohlasom, pozorujúc, ako sa dym z cigarety rozplýva nad jazierkom. „Keď človek starne, začína takto rozmýšľať.“ No býva dlho preč a pre toho, kto by ostal doma, by to bolo ťažké. O tom sa už presvedčil.

Keď bol doma v Bellinghame, občas sa stretal s umeleckou riaditeľkou seattleskej reklamnej agentúry. Zoznámili sa, keď pracoval pre jej firmu. Mala štyridsaťdva rokov, bola bystrá a milá, ale neľúbil ju a nikdy ju ľúbiť nebude.

Občas im obom prišlo trocha clivo a vtedy si spolu niekam večer vyšli, do kina, na niekoľko pív, a potom sa pekne, príjemne pomilovali. Bola naporúdzi – mala za sebou dve manželstvá, počas štúdia na akadémii pracovala ako čašníčka v niekoľkých lokáloch. Keď po milovaní ležali vedľa seba, vravievala mu: „Si najlepší, Robert, bez konkurencie, za tebou široko-ďaleko nikto.“

Mužovi by sa niečo také malo dobre počúvať, uvažoval, lenže on nebol až taký skúsený, a preto nemal ako vedieť, či mu hovorí pravdu. No raz povedala čosi, čo mu dlho nešlo z hlavy: „Robert, je v tebe tvor, ktorého z teba neviem dostať, a nie som dosť silná, aby som k nemu prenikla sama. Niekedy mám pocit, že si tu už dlhšie ako jeden ľudský život a že predtým si prebýval v končinách, o akých my ostatní ani nesnívame. Naháňaš mi strach, aj keď si ku mne dobrý. Keby som pri tebe nebojovala o sebakontrolu, mohla by som stratiť rovnováhu a už by som ju nemusela nájsť.“

Hmlisto vedel, o čom hovorí. Lenže ani on to nevedel presne vystihnúť. Už ako chlapec vyrastajúci v ohijskom mestečku mával závany takých myšlienok, nostalgický pocit tragickosti snúbiaci sa s prenikavou fyzickou a duševnou silou. Keď ostatné deti spievali Vesluj, vesluj si svoj čln, on sa učil melódiu a anglický text francúzskej kabaretnej pesničky.

Mal rád niektoré slová a predstavy. Medzi jeho obľúbené slová patrilo modrý. Páčilo sa mu, ako chutí na perách a na jazyku, keď ho vyslovil. Spomenul si, ako zamladi uvažoval, že slová majú nielen význam, ale aj vyvolávajú fyzické pocity. Páčili sa mu aj iné slová, napríklad vzdialený, dym, diaľnica, starodávny, púť, cestovateľ a India – pre ich zvuk, chuť a pre predstavy, aké v ňom vzbudzovali. Vo svojej izbe si vylepoval na steny celé zoznamy takýchto slov.

Potom ich pospájal do celkov a tie si tiež lepil na stenu.

Priblízko ohňa.

Prišiel som z Východu s hŕstkou pútnikov.

Ustavičné cvrlikanie tých, čo ma spasia,

a tých, čo ma spasú.

Talizman, talizman, prezraď svoje tajomstvá.

Šaman, šaman, vráť ma domov.

Ležiac nahá prostred modrých plávajúcich veľrýb,

želala mu parou zahalené vlaky opúšťajúce snehom zapadané stanice.

Kým som sa stal človekom, bol som šípom – dávno-pradávno.

Páčili sa mu aj miestne názvy – Somálsky prúd, pohorie Veľká sekera, Malajská úžina a veľa iných. Papiere so slovami, slovnými spojeniami a s miestnymi názvami nakoniec pokrývali všetky steny jeho izby.

Aj matka si na ňom všimla čosi zvláštne. Do troch rokov neprehovoril ani slovo, ale potom začal hovoriť v celých vetách a ako päťročný vedel výborne čítať. O školu však na sklamanie učiteľov nejavil záujem.

Pozreli si výsledky jeho inteligenčných testov a húdli doňho, čo môže dosiahnuť, na čo má schopnosti a že by sa mohol stať hocičím, čo si vyberie. Jeden z jeho stredoškolských profesorov o ňom napísal toto hodnotenie: Je presvedčený, že inteligenčné testy sú zlým prostriedkom na ohodnotenie schopností človeka, vraj neberú do úvahy oblasti magickosti, ktorá je takisto dôležitá, jednak sama osebe, jednak ako doplnok logiky. Navrhujem pohovor s rodičmi.

Matka teda zašla do školy. Keď učitelia spomenuli Robertovu tichú vzdorovitosť a popritom jeho schopnosti, povedala: „Robert žije vo vlastnom svete. Viem, je to môj syn, ale niekedy mám pocit, že nie je zo mňa a z môjho muža, ale odinakiaľ, kam sa pokúša vrátiť. Teší ma, že máte oňho taký záujem, a pokúsim sa naňho vplývať, aby mal v škole lepšie výsledky.“