Deník L.

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Christophe Tison

Deník L. – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text je inspirovaný postavami a událostmi z románu Lolita Vladimira Nabokova, který vyšel v září 1955.

Inspired by the characters and events described in LOLITA by Vladimir Nabokov, first published in 1955. This edition is published by arrangement with the Vladimir Nabokov Literary Foundation, the Wylie Agency Inc (UK) and Éditions Goutte d’Or in conjunction with its duly appointed agents Books And More, Paris, France, and Renata de La Chapelle Agency, Poland. All rights reserved.

Copyright © Éditions Goutte d’Or, 2019

Translation © Tomáš Havel, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7662-148-0

ISBN e-knihy 978-80-7662-165-7 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7662-166-4 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7662-164-0 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Marii Hindenochové

Aurélii Szewczukové

„Zlý sen se nacházel mimo ni, v reálném světě.

Musela zvítězit tam, nebo nikde.“

Joyce Carol Oatesová, Vodopády

„Mezi lvy být musím.“

Kniha žalmů

„The ugly fact is that books are made out of books.“

Cormac McCarthy

Úvod

Nepatrný úsek krátkého života Dolores Hazeové, řečené „Lolita“, je znám široké veřejnosti díky textu, jejž nám zanechal muž, který zemřel v roce 1952 a říkal si „Humbert Humbert“. Dodnes však nikdo neměl přístup k deníku, který si navzdory příkořím a hanebnostem, jež musela snášet ze strany již řečeného Humberta Humberta, po něm Clara Quiltyho a dalších, psala samotná Dolores.

Pro lepší pochopení toho, co Lolita prožívala, jejích trápení, ale i radostí, lásek k jiným mužům (ve skutečnosti byli tři), útěků Humbertu Humbertovi či pokusů o ně, intrik, jež sama osnovala, aby se vymanila z jeho vlivu, chceme konečně dát slovo také jí, a to publikací několika částí textu, nalezeného loni v zimě v zapadlém městečku Gray Star na severozápadě Spojených států, k čemuž došlo díky šťastnému objevu potomků jejích sousedů a přátel, kteří chtějí zůstat v anonymitě z důvodu ochrany svého soukromí. Chtěl bych jim zde vyjádřit vřelé díky.

Cesta k deníku nebyla snadná.

Abych jej získal, musel jsem najezdit přibližně dva tisíce mil napříč americkým venkovem, malými městy i velkoměsty, setkat se s desítkami osob a vyzpovídat je (ne všichni oslovení byli ochotní a sdílní – velice eufemisticky řečeno). Vyskytly se chvíle, kdy jsem, zmalomyslnělý únavou, chtěl na vše rezignovat; teprve v okamžiku, kdy jsem sešity držel v rukou, jsem si mohl být jistý, že deník skutečně existuje, že se nejedná o výplod mé fantazie. Že se nejedná o další z obsesí vycházejících z mé osobní zkušenosti, blízké té Lolitině, o níž jsem psal v knize Il m’aimait1. Moje intuice tedy byla správná! Při pročítání nalezených sešitů jsem si uvědomil, že vynaložené úsilí stálo za to.

Jedná se bohužel jen o útržky původního textu; některé jeho pasáže jsou totiž částečně nebo celkově nečitelné, zalité skvrnami či přeškrtané, mnoho stránek bylo vytrženo, další jsou pomalované dětskými kresbami. Snad od Doloresiny dcerky.

Vybrali jsme tedy úryvky z pěti časových období, která nám připadala obzvlášť zajímavá z hlediska pochopení chaotické životní pouti dospívající dívky na konci čtyřicátých let dvacátého století. Z daných textů se dozvíme, jak se Dolores stala Lolitou. Původní text jsme nijak necenzurovali ani neupravovali, nesnažili jsme se ho zbavit syrovosti ani nesrovnalostí. Kurzivou jsou vysázené výrazy či věty, které jsou v deníku zvýrazněné podtržením nebo barevně.

Uslyšíme tedy hlas Dolores/Lolity. Hlas, jehož tón i styl se v průběhu let dospívání vyvíjí. Zpočátku je dětský, postupně zralejší a vášnivější. Doufáme, že ji nebudete soudit za její sexuální či milostná tápání, za nedostatek vkusu ani za její stylistické a lexikální prohřešky (alespoň v úvodních částech deníku). Jedná se o hlas dívky, která byla v útlém věku připravena o matku, které bylo odepřeno vzdělání a která byla vydaná v plen mužům, již se s ní oddávali praktikám, považovaným za zavrženíhodné.

Ch. T.

1

Potila jsem se tak, že ještě teď mám mokrá záda, v autě bylo jako v peci. Celý den jsme jeli na západ, dokud ze slunce nebyla obrovská ohnivá koule na obzoru.

Krvavý otvor, řekl Hum, krvavý a nechutný2. Potom jsem dostala přednášku o přitažlivých a odpudivých silách, o planetách a atomech, které se otáčejí jedny kolem druhých, ale i o lidech, kteří se přitahují i odpuzují… A ty jsi moje malé, zlaté sluníčko, bílé tam, kde to není vidět, říkal.

Je pravda, že jsem celá opálená, kromě prsou a zadku.

Ubytovali jsme se v nóbl hotelu, Zakletí lovci se jmenuje. Máme jenom jeden pokoj, protože jinak je plno. Koná se tu nějaký evangelický kongres nebo co. Recepční nám přinesl přistýlku, Hum řekl, že na ní bude spát, když budu chtít. Chci. K pokoji patří i úplně bílá koupelna se spoustou hezkých mejdlíček zadarmo a teráska. Myslím na Charlieho a Mary, vedoucí v letním táboře, kde jsem ještě včera spala v ložnici, kde to smrdělo po zapařených ponožkách, jako v kurníku – kdyby mě teď všichni viděli tady, tak puknou závistí…

Myslím, že zítra půjdeme za maminkou, do nemocnice den cesty odtud. Hum říká, že to není nic vážného, jenže to vypadá, že pro něj nic není vážné. Když mi včera ředitelka tábora řekla, že si mám sbalit kufr, že pro mě narychlo přijeli, tak mi přišlo zvláštní, že se přihrnul zrovna on. Řekl mi, že se s maminkou vzali. Já padnu! Odjedu na měsíc na tábor a šup, mám nového nevlastního otce, který si pro mě přijel! Dělá tajnosti a tím mě štve. Když se ho zeptám, co přesně mamince je, tak říká jenom takové věci jako „tobě se mnou není dobře?“ a dokola opakuje, že spolu strávíme prima prázdniny a zábavné putování… Chtěla jsem to vědět, ale řekl: jsem tvůj otec, tedy, nevlastní otec, tvůj otčím, cha cha cha, takže mě musíš poslouchat, dělám to pro tvoje dobro a podobné řeči… tak jsem to vzdala.

Ostatně se tak i chová, jako by byl můj otec. V poledne, v restauraci, po mně chtěl, abych neměla nohy od sebe. Nedělá se to. Nedal mi pokoj a povídal: vypadá to vulgárně. Prý se na mě dívají lidi. Jenže v tom zapadákově nikdo nebyl. Jenom pár staroušků. Říkal, že to stačí k tomu, abych si udělala špatnou reputaci a že si mám dát nohu přes nohu. Tak jsem si opřela kolena o stůl a nohy pořádně roztáhla, málem zešílel a chtěl okamžitě platit. Tak jsem ho poslechla (za další colu). Je zvláštní.

Ale mám ho ráda, Huma. Ostatně všichni ho mají rádi kvůli jeho hlasu a nemožným evropským způsobům. Když k nám loni přišel poprvé, bylo to jako průvan, něco úplně nového. S maminkou a jejími kamarádkami už začínalo být dusno. Navíc se zajímal i o děti. Znal jménem všecky moje kámošky. Dělali jsme si legraci z Mae nebo Shirley, které strašně rychle vyrostly, najednou měly tlustá stehna a ruce až ke kolenům. Napodoboval je, chodil jako ony, prý nevědí, co si počít s tělem! Trefil se, bylo to legrační.

Vzpomínám si, že když poprvé přišel do zahrádky, které maminka říká terasa, bylo horko. Chvilku předtím jsem zaslechla maminčin hlas. Ne její normální hlas, ale slepičí hlas, hlas pávice! Sladký/vzrušený. Tohle ne, pro smilování boží, moje máti se zase proměnila! Proměnila se, určitě kvůli tomu mužskému, který přišel, a kterého jsem slyšela breptat a cupitat za ní. Zrovna jsem se v klidu opalovala, jenom v kalhotkách a s černým, puntíkatým šátkem kolem prsou (to snad ne, oni půjdou i sem!). Když se objevili, rychle jsem vstala a klekla si. „Lolito…“ řekla mi máti tím zpěvným/uvolněným tónem, který mi tak leze na nervy.

„Buď zdvořilá a pozdrav, Lolito.“

„Brej den.“

„Těší mě.“

Musela jsem sundat sluneční brýle, abych na něj lépe viděla a mohla ho zdvořile pozdravit. Chlápek s divným přízvukem v šedém obleku, tak třicet nebo čtyřicet, nevím, každopádně starý. Vysoký a nějak povadlý. Trochu couvl, když mě uviděl (vždyť jsem taky byla skoro nahá!), potom obešel zahrádku, chválil maminku, která se chlubila svými kytkami a tímhle nejklidnějším a nejtišším místem na světě, však uvidíte!

Věděla jsem, že shání podnájemníka do pokoje nad garáží, kde dřív byla komora. Už se jeden přišel podívat, bývalý voják, připadalo mu to moc drahé, ale maminka před ním předváděla to samé divadlo, akorát že tenkrát pršelo a já ležela na kanapi.

Chodili dvě nebo tři dlouhatánské minuty na slunci (blablabla… úžasné… úplná zahradnice… popínavé růže…). Tak rychle, ať už jdou! Viděla jsem, že chlápek se v tom svém šedivém obleku úplně roztéká. Byl čím dál zvadlejší, na čele mu vyrazily ohromné kapky. Když se konečně uvolili odejít, řekl mi „brzy na shledanou“ a podíval se tak, jako by k tomu musel sbírat odvahu. Dala jsem si ruku před kalhotky, trochu jsem se zastyděla, no ale co, byla jsem přece u sebe doma. Šedé, uhýbavé oči. Oči Hummyho, kterého jsem ten den viděla poprvé a který vůbec nevypadal, že je ve své kůži a že s ním může být legrace. Určitě kvůli horku, anebo je nesmělý. Aspoň to jsem si tenkrát myslela. Dokonce jsem si říkala, jestli to nebude nějaký pastor nebo kněz, nebo snad duchař, prostě někdo takový.

Upravila jsem si puntíkatý šátek a znovu si lehla na svou novou květovanou osušku. Je to k neuvěření, ale teď je tenhle chlap mým nevlastním otcem, vydáváme se spolu na cesty a myslím, že se mi proměnil život.

Po obědě jsme nastoupili do auta a vyrazili do toho hotelu pro pracháče, kde dnes přespíme, Hum mi slíbil, že budeme dělat, co budu chtít. Já bych chtěla žít ve světě, kde není nařízeno dávat si nohu přes nohu.

*

Včera v noci na mě vylezl jako krab a stisknul mi hlavu mezi stehny. Myslela jsem, že se udusím a pak jsem v puse a nosu cítila nějakou horkou tekutinu.

Ježíši, on mě počůral, fuj!

Jeho ohromný stín se napřímil, hlavu jsem měla pořád mezi jeho koleny, a řekl promiň promiň a jemně mě osušil prostěradlem. Potom se rozbrečel.

Nic jsem neříkala, ani jsem nehlesla. Ze strachu, že vzbudím lidi okolo, že prozradím tu tajnou věc, která se právě stala. Bylo mi jasné, že se o té němé záležitosti nemá mluvit. Bylo mi to jasné, už když mi rozepínal knoflíky bílého pyžama a začal mi sahat na prsa. Už když mě vzal rukou pod zadkem, přitáhl si mě k sobě a já ucítila jeho drsnou bradu, kterou mi cpal mezi stehna, a pak jazyk, kterým mě olizoval jako nějaký ohromný pes.

Když bylo po všem, vzal mi ruku a položil ji na ještě ztuhlé pohlaví. Sotva jsem ho dokázala obejmout prsty. Pak se otočil a lehl si na přistýlku, která měla být původně moje.

Druhý den ráno mi místo normální snídaně objednal ohromný čokoládový zmrzlinový pohár. S drcenými lískovými oříšky a pěknou třešní na vrcholku kopce šlehačky.

Poděkovala jsem a ocitla se v pasti. Němá.

*

Když mi oznámil, že maminka umřela, tak jsem se rozplakala. Řekl to jen tak, v autě, stáli jsme zrovna u pumpy a pak zopakoval: já jsem tady, jsem tady, a přitiskl obrovskou hlavu k mojí. Je to divný pocit, když si pomyslím, že už ji neuvidím, nebo až za strašně dlouho. Měla jsem dojem, že nic z toho není pravda, že se probudím ve svém pokoji v Ramsdale a budu moct jít do školy. Chvíli jsem do něj bušila pěstmi a pak jsme jeli dál, strašně dlouho. Viděla jsem jenom silnice a zase silnice a plakala jsem. Vysvětlil mi, že teď už mám jen jeho, že se spolu budeme projíždět a že dnes večer na oslavu mých dvanácti a půl (i když to bylo už víc než před měsícem), si půjdeme v Lepingvillu zahrát kuželky. Maminko! Zní to jako sen, ne? Sen, co se obrátí v noční můru. Jako když jde člověk klidně ze schodů a najednou je pod ním prázdno. To samé se mi právě děje, že?

Ach maminko, jak tě ta smrt musela bolet! To auto, co tě přejelo uprostřed ulice, narazilo do tebe a tvrdým a chladným kovem ti lámalo velké tělo.

Budu při přecházení dávat pozor, slibuju.

Hum po cestě ukazoval rukou doprava a hned zase doleva, říkal přitom „podívej, podívej se, Lo!“. Pokaždé, když se objevila nějaká kráva, kůň, žabincem zarostlý rybník, ukazoval na každou blbost mezi nekonečnými poli s pšenicí pod pořád stejnou oblohou bez mráčku. Potom chtěl zpívat tu hloupou písničku, co jsme na jaře zpívali doma: Ach má Carmen, má malá Carmen… a od té doby mi říká „má Carmencito“ a řehní se přitom, jako by se nic nestalo, jako by maminka nebyla m****. Pořád se mi to slovo těžko píše!

V Lepingvillu jsme celé odpoledne chodili po nákupech. Koupil mi prsten, boty, šaty, žvýkačky, sluneční brýle, hygienické vložky, dvě coly, komiksy… Znovu jsem poděkovala a trochu zapomněla. Dá se vůbec zapomenout? Kdyby byl aspoň naživu tatínek.

Možná ji zabil on. Možná… Možná já. Je to čert a bere si mě s sebou.

To tušení, že nic není skutečné, mě znovu popadlo, když jsem vešla do jeho pokoje, chvíli před tím, než jsme šli na kuželky. Stál ke mně zády a pečlivě si věšel sako do skříně. Zastavila jsem se ve dveřích a pozorovala ho s pocitem, že je to někdo úplně cizí. Bytost, která se zjevila z nicoty, aby splnila mně neznámý úkol.

Měla jsem strach, že se otočí a bude najednou vypadat jinak.

Že uvidím tvář vraha nebo šílence.

*

Dnes ráno za námi jelo policejní auto. Hum si málem vyvrátil prsty, jak tiskl volant. Díval se do zrcátka a já poznala, že má strach. To byla legrace! Potom policisti zapnuli sirénu. Hum zastavil. „Dobrý den, pane.“ – „Dobrý den, provedl jsem něco špatného?“ Policajt se nakláněl do okýnka a prohlížel si vnitřek auta. Hum si rukama mačkal stehna. Něco špatného! Jako kámoška Mary, když ji matikářka při hodině načapala se žvýkačkou. Potom jim dal doklady s tím, že auto není jeho, ale nebožky manželky… Policajt si papíry prohlédl a zeptal se: „Neviděl jste chevroleta, někde tady poblíž? Modrýho fleetmastera?“ Hum na to: „Ne… ne, já si moc značek nevšímám, tuhle ani neznám, to je nějaká novinka…?“ Policajt se podíval na mě, vypadalo to, že se dál ptá, že ho zajímá, jestli jsem náhodou… Chtěla jsem říct, že ten pán není můj otec, že zabil mou mámu a že se mnou spí, že mě veze nevím kam, že se jedná o únos… Jenomže se na mě díval i Hum, a tak se mi slova zasekla v krku. Jak bych to měla všecko vysvětlit v několika vteřinách, pár slovy, abych se do toho nezamotala? Stejně by mi nevěřil. Protože tomuhle se nedá uvěřit. Ucítila jsem, že se mi pusa usmívá, jako by to trénovala celé roky, a že vrtím hlavou. Ne, nic jsem neviděla. Poodstoupil, vrátil doklady a sedl si zpátky do auta. Au revoir, la police3, řekl Hum a pokračovali jsme v naší projížďce.

V dalším městě mi Hum koupil nové džíny. Tentokrát jsem si vybrala bílé. Bílá je hezká…

Jsem blbá! Až nás zastaví příště, tak všecko řeknu, připravím si kratičký proslov, něco ve dvou větách, a všecko řeknu. Jenže nevím, jestli nás ještě někdy zastaví. Já jsem tak blbá!

*

Mám ráda dlouhé jízdy autem. Pořád voní po maminčině voňavce a cigaretách. Ukolébává mě to, myslím ty vůně. Den po dni se krajina kolem mění, ale hodně pozvolna. Někdy, když vyjedeme na vrchol kopce, vidím silnici kroutit se desítky kilometrů před námi (možná stovky, nevím), vidím, jak se ztrácí v kopcích, kam teprve dojedeme, mezi žitnými poli a lesy, potom úplně zmizí a zase se objeví o kus dál, jako tenoučká, šedivá stužka v nekonečné krajině poseté zelení a okrem a maličkými větrníky. Představuju si, až tam budeme, tam, kam teď oko sotva dohlédne, za spoustu hodin, dnů nebo měsíců… a až tam budeme, já už budu stará a mrtvá. Někdy jsem z toho zoufalá, říkám si, že nesmím všechen ten čas ztratit. Musím se setkávat s lidmi, chodit do školy, do kina, hrát si, vdát se. A pak taky jet do Francie, řídit kabriolet, koupat se v Pacifiku na Venice Beach a dělat všecko, co lidé dělají, když jsou dospělí…

Jenže když slunce zapadne za obzor, kupodivu vždycky někam dojedeme! A když někam dojedeme, do nějakého motelu, tak se sháním po zvířatech: psech, kočkách, mulách, ponících… zvířata se mi podobají a rozumějí mi. Jim můžu všecko říct jediným mrknutím oka. Jsou v mém věku, akorát že jsou stará, strašně stará. Jsou jako hodně staré děti.

*

To je patnáctý Sunset Motel nebo Oaks Plaza, ve kterém zastavujeme. Hum pokaždé zaparkuje Melmotha (tak říká autu) před recepcí, vyloží zavazadla a objedná pokoj s oddělenými lůžky. Aby se neřeklo, ale někdy se spokojí i s manželskou postelí, když není nic jiného k mání, na možnost přistýlky už dávno zapomněl. Pokaždé to co nejvíc oddaluju. Ještě čtvrťák do rádia, ještě jednu písničku, ještě si posedím v lenošce na sluníčku v patiu, ještě zmrzlinu, ještě je nějaká hnusná havěť ve vaně, ještě si dočtu článek v Hollywood Review…

Nikdy si nesedám na pohovku, když tam nějaká je, jenže jemu se pokaždé podaří přisednout si ke mně na opěrku křesla, nebo do trávy před lehátko a hladit mi nohy. Mručím: „nech mě, chci se opalovat…“, nebo ho pošlu pro něco chlazeného k pití. Jenomže už to nemůže vydržet a jako vždycky slibuje. Večer půjdeme do kina, zítra mi koupí kolečkové brusle nebo si zahrajeme minigolf, život bude zalitý sluncem a z nebe budou padat dorty s mandlovým krémem…

Tak souhlasím a znovu mručím, když mi chce hladit prsa a sahá mi pod puntíkatou halenku. A tak vyhrožuje. Že mě nechá být, že koneckonců není můj skutečný otec, že není povinen se o mě starat. Nebo že mě dá do výchovného ústavu. Ostatně na tohle nesmím zapomínat: nemám už nic, jenom jeho, ještě že tu je. Jsem chudá Dolores Hazeová, která nemá ani dolar, ani cent. Všecko pochází z jeho kalhot, takže nejlíp udělám, když mu do nich strčím své zlaté prstíky. Jinak skončím v ústavu pro nemajetné děti v ramsdaleském okrese nebo někde jinde (protože už nejsem z žádného okresu, z žádného města, prostě odnikud), v přísném zařízení plném švábů a zlých, zavšivených děcek. Už žádná zmrzlina… Když už jsme u toho, ta zmrzlina, kterou ti zaplatil nevlastní tatínek? Byla dobrá, že? Vidíš, jak je hodný, jak tě chce chránit přede všemi hrůzami, které jinak čekají na malé sirotky v přístřešcích na uhlí a slepých uličkách…

A tak pláču. Pláču, protože mám strach z toho chlápka, strach z toho, že budu muset do sklepa se všemi těmi děsnými, opuštěnými dětmi. Pláču, protože už tu není maminka, protože jím sama vanilko-jahodovou zmrzlinu, protože jsem si ji neměla vůbec objednávat. Už nevím, co si mám myslet, jestli si o tom vůbec mám něco myslet, nebo se nechat jen vést tam, kam chce on! Vždycky je to nepříjemná chvíle k přetrpění, ne? Kupodivu na ni nikdy nemyslím dřív, než přijde… Nikdy. Předtím a potom je to zase ten hodný Hum, který se o mě stará, který mě rozesmává.

Pořád opakuje: zůstanu tvým pěstounem… když budeš poslušná. A rozesměje se na celé kolo, chytí mě do náruče a roztočí mě. Ale ne, nikdy bych to neudělal, nikdy bych tě neopustil, moje Lo. Jsi i moje přítelkyně a já zase tvůj přítel. Pojď, půjdeme do kina, na nějaký ten tvůj přihlouplý film, ale ne, co to povídám, na nějaký z těch tvých moc pěkných filmů, s nějakým krásným temným princem a s krásnou plavovlasou princeznou… s princem, který byl původně šerednou ropuchou, a s princeznou, která čte Screen Romance nebo Photo Life, jako ty… a pak mě políbí na čelo a něžně stiskne v náruči.

Usmívám se, jsem spokojená a nakonec se směju s ním. Hum dokáže být zábavný a roztomile chytrý. Zbožňuju tu uštěpačnou stránku jeho ducha, jak tomu sám říká. A je pravda, že je to jediný člověk na světě, který se o mě stará.

Jakmile je poblíž kino, tak jdeme. Dnes večer jsme viděli Dark Passage4, říkala jsem si, že bych si taky ráda změnila obličej jako Bogart, kterého pronásledovala policie, abych si tím změnila i život. Ale bylo by to k ničemu.

Předtím mě nikdo nepronásledoval. Nikdo neznal můj obličej. A ani teď mě nikdo nepronásleduje. Není nic za mnou. A nic moc přede mnou. Jsem jako splávek na řece, nemám na výběr.

Pokaždé, když se po večeři nebo kinu vrátíme do hotelu, dívám se kolem sebe a nic ani nikoho nevidím, dokonce i obličeje kamarádek se vytrácejí, jako by teď žily v jiném světě. Nemám žádnou maminčinu fotku. Taky se vytratí. A tak pozoruju Huma a cítím se příšerně sama. Ale on je tady, se smíchem mě tahá za ruku, pojď, moje Lo, jsi špinavá, musíš se vysprchovat, ty moje malá špindíro. A tak mi nejdřív vypucuje duši sliby a výhrůžkami a pak mi namydlenými, tlustými prsty klouže mezi půlkami, strká je všude tam, kde jsem špinavá… jako by kuchal rybu.

*

Dnes odpoledne jsem se šla s Humovým dovolením projít do lesa, hned za motelem. Je to spíš lesík, takže se v něm nebojím. Úplně dole, u cesty napůl zarostlé kapradím, teče hodně široká řeka s jakoby písečnou pláží, akorát že je to hlína. A vedle je plácek se sluncem vysušenou travou. Sledovala jsem vodu a splétala stébla trávy. Pak jsem si z nich a z několika žlutých a bílých květů udělala čelenku a dala si ji do vlasů. U protějšího břehu propluli kolem na loďce dočerna opálení kluci v roztrhaných bílých košilích s rybářskými pruty. Mávali na mě, ahoj, ahoj, a udělali pár vtipů, které jsem nepochopila. Smáli se a zmizeli jako postavičky z papíru.

Byla jsem poprvé sama od té doby, co pro mě Hum přijel na tábor. Skutečně sama, pár hodin jsem si mohla chodit, kudy jsem chtěla. Tak jsem si lehla a pozorovala stromy, které se vypínají k modré obloze. Ještě výš zvolna plachtil v kruzích pár káňat. A v dálce, ve veliké dálce na druhé straně řeky, za nekonečnými poli s pšenicí, modré hory vypadají, že se samy drží v horkém vzduchu, bez podpěry, jako hinduistické chrámy. Najednou jsem cítila v zádech růst trávu, svět mi přišel ohromný a nevím, jak to říct… neuvěřitelně skutečný. Ten svět na mě počká, počká, dokud nebudu velká a volná. Nezmizí. Je v něm plno naděje a možných životů. A tak tisíce brouků, které mám nasazené v hlavě, přestaly na pár dní bzučet. Dlouho jsem na nic nemyslela. Cítila jsem důvěru. Kdekoli se octnu, něco většího než já mě ochraňuje. Později jsem myslela na Ježíše, na maminčinu duši, na duši mého otce nebo těch, kdo žili na téhle zemi dávno před námi, ale to nebylo ono. Nikdo mi nedal znamení. Ve skutečnosti se nic nestalo, ale přitom jako by se všecko změnilo.

*

Pořád na cestě, benzinové pumpy, motely, slunce, které nám je celý den v patách, najednou se nám vyhoupne nad hlavy a nakonec běží rychleji než my… nevím, kam jedeme. Zjevně to neví ani Hum. Projíždíme se tvou úchvatnou Amerikou, říká. Předstírá, že se zajímá o krajinu, o městečka, kde zastavujeme. Většinou to je jedna prašná hlavní ulice, kterou profukuje horký průvan, s cihlovými domy a obchody s datem založení nad vchodem, od 1898, od 1912… s honosnou radnicí s bílými sloupy, s pečlivě umírněným kostelem, a víc už nic. Nic, prázdno. Skok do prázdna. Pole s obilím nebo bavlnou, kam oko dohlédne. Samá rovina. Až se z toho motá hlava. Nic mě nezachrání! Nechci se na to dívat.

Ale ne, někdy je tam cisterna s ohromným nápisem jména města, nebo nádraží, to už ale zase ne tak často, a cedule s nápisem: Těšíme se na vaši příští návštěvu. To určitě! Ano, Hum se zoufale snaží, abych se zajímala o tahle překrásná místa (spíš je to konec světa), ale jediná chvíle, kdy ho vídám vzrušeného tímhle bezcílným cestováním, je po večeři. Když v pokoji začne váznout konverzace. Když nastane čas jít do postele.

*

Vylezla jsem oknem. Měsíc byl v půlce, ozařoval zahradu přesně tak akorát. Přelezla jsem dřevěnou ohradu. Nebyla moc vysoká, a stála jsem v zadní ulici. Nebo spíš na cestě z udusané hlíny, v noční pustině.

Kdesi vyje kojot, připoutaný neviditelným vláknem k měsíci. Potom běžím a běžím, nevím proč, ale běžím. Ani nevím, jak dlouho. Neboj, Hum spí. Hum spí ve svém pokoji, je pozdě. Odešel od tebe už před dlouhou dobou, moc dlouhou dobou! Jenže pořád běžím a pokaždé, jako ve zlém snu, se ocitám na hlavní ulici. Není to ulice. Je to státní silnice, těsně kolem mě projíždějí plnou rychlostí náklaďáky, vůbec mě nevidí. Vysává mě jejich dech, jejich hřmot. Jako by řvala ohromná, slepá zvířata. Transkontinentální kamiony. V dálce svítí světlo. Benzinová pumpa. Restaurace pro dálkové řidiče. Jsem daleko od motelu, už ani nevím, kde je. Dívám se okny dovnitř. U baru sedí muži. Další kolem stolu vzadu. Jsou staří, břicha se jim rozlévají až ke kolenům. Obcházím kolem dveří. Co budu chtít uvnitř? Zavolat policii? A co jim řeknu? Připravuju si proslov. Budou chtít vědět, odkud jsem, jestli jsem se ztratila, dřív než na policii zavolají do motelu a Humovi. A navíc, policajti nejspíš taky spí. Nevím, k čemu je policie dobrá! K zatýkání zloduchů? Ale Hum není opravdový zloduch, teda chci říct, ne takový jako ti ve filmech.

Za pultem stojí žena. Vypadá laskavě. Musím mluvit s ní. Kamiony dál projíždějí těsně kolem mě, vynořují se odnikud a ztrácejí se ve tmě. Kdyby mě tak nějaký šofér nechal nastoupit. Jenom by zastavil a odvezl mě. Na nic by se neptal. Řekl by: jedu do San Francisca, Baltimoru, Saint Louis… a já bych jela.

*

*

*

*

*

*

*

*