Prečo mama
stále pije

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Gill Sims

Prečo mama stále pije – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre Pauline.

Vravela som ti, že to bude v pohode.

JANUÁR

Piatok, 25. januára

Dopila som čaj a odložila som šálku do umývačky riadu. Napriek tomu, že v noci som takmer nezažmúrila oka, lebo ma sužovali hrozivé nočné mory o nekontrolovateľných miniatúrnych klaunských autách, ktoré sa na mňa rútili rýchlosťou svetla, som bola celkom spokojná, ako organizovane prebehlo dnešné ráno – vstala som, obliekla sa, prešla som sa so psami, nakŕmila ich a vytiahla vzácne zlatíčka z nôr, len aby vzápätí odmietli výživné raňajky, čo som im pripravila. Pri druhej šálke čaju som si dokonca našla päť minút, aby som si potajomky prečítala Komentáre hanby na stránke novín Daily Mail, a uvažovala som pritom, či by mi pri hľadaní nového frajera pomohlo „odhaliť svoje nárazníky“ alebo „predviesť svoje krivky“. Najlepšie zrejme urobím, ak si prestanem nad takými nezmyslami lámať hlavu, skôr než začnem pozerať rannú šou Good Morning Britain a súhlasiť s kontroverzným novinárom Piersom Morganom.

Presne o takomto ráne som snívala, keď som sa kedysi snažila napchať vzdorovitým batoľatám cereálie do krku, hoci tie sa usilovali dostať ich skôr na strop než do úst. (Tušíte vôbec, aké náročné je dostať zo stropu prisušené cereálie? Je to horšie, ako škrabať z neho ozdobnú sadru.) Pripadalo mi nemožné, že raz zažijem pokojné ráno – najmä keď som sa snažila obuť dieťa, ktoré vraj „zabudlo“, ako sa nazúvajú topánky, zatiaľ čo som sa s druhým hádala, prečo si musí do škôlky obliecť nohavice a nemôže do nej vtancovať s holým zadkom, hoci v rozprávke Rastamouse si myši nijako nezakrývajú spodné partie.

Samozrejme, moje rána nie sú zvyčajne takéto. Stále sa väčšinou nesú v znamení vykrikovania: „NETUŠÍM, KDE MÁŠ ÚBOR NA TELESNÚ, MUSÍŠ SI HO NÁJSŤ TY!“ alebo „NIE, postaviť sa do stredu izby, letmo sa rozhliadnuť a tvrdiť, že ho aj tak nevieš nájsť, ešte NEZNAMENÁ, ŽE HO NAOZAJ HĽADÁŠ!“ a šomrania temných kliatob, keď sa snažím prihlásiť na službu ParentPay, aby som drahým deťom poslala ďalšie prachy.

No včera večer som bola mimoriadne organizovaná a prinútila som ich vopred si zbaliť školské tašky vrátane telesných úborov a potrieb na výtvarnú, lebo som si odhodlane zaumienila, že ráno prebehne bez stresu, nebudeme po sebe štekať ani sa rozčuľovať, aby mala Jane pokoj a ticho, lebo dnes ju čakajú skúšky v autoškole, takže potrebuje mierumilovné prostredie, aby sa dokázala sústrediť. Zaplavila ma samoľúbosť, že sa mi podarilo uspieť.

Vzala som si kľúče, kabát a kabelku, rozlúčila som sa so psami a zavolala na Jane, že nastal čas ísť.

O dvadsať minút neskôr som stále kričala spod schodov, no dcéra sa neozývala. Vyskúšala som aj vyjsť na poschodie a zabúchať jej na dvere, ale odpovedalo mi iba tlmené odfrknutie, takže som jej vážne pohrozila, že ak nezíde na prízemie do JEDNEJ MINÚTY, odídem bez nej. (Čo akosi nedávalo zmysel, lebo prečo by som odišla na jej skúšky v autoškole bez nej?) Ešte vždy som však trčala na mieste pod schodmi a pomaly som začínala chripieť.

„Jane! JANE! Jane, ponáhľaj sa! Budeme meškať! Jane, počuješ ma? JANE? Počúvaš ma vôbec? Preboha, Jane, švihaj sem, musíme ODÍSŤ!“

Peter vystrčil hlavu zo svojej spálne. „Mami, mohla by si prestať kričať? Hrám sa na Xboxe a všetci kamaráti ťa počujú. Hanbím sa za teba.“

„Tak čo keby si zašiel za sestrou ty a odkázal jej, že musíme ihneď odísť, prosím?“

„Kdeže, mami, ja som momentálne uprostred dôležitej hry!“ zhrozil sa Peter, narazil si slúchadlá na uši a spakoval sa naspäť do izby k ďalšej hroznej a otupujúcej počítačovej hre, ktorou si ničí citlivé tínedžerské synapsie.

„Peter!“ zavolala som za ním. „PETER! Prestaň sa hrať a prichystaj sa do školy, lebo budeš meškať. Nemám čas odviezť ťa na autobusovú zastávku, musíš tam zájsť pešo! Počuješ ma?“

Z Petrovej izby vyšlo akési vrčanie, ktoré mohlo znamenať čokoľvek – možno mi dáva vedieť, že ma počuje a pripraví sa, možno sa prostredníctvom tajnej reči dorozumieva s ďalšími dospievajúcimi kamarátmi cez internet alebo vydal ten zvuk počítač a išlo o povzdych prostitútky, keď ju Peter zavraždil. Keďže syn je o niekoľko centimetrov vyšší než ja, nedokážem ho od počítača fyzicky odtiahnuť, a tak mi zostávajú iba zúfalé prázdne hrozby a príležitostná zmena hesla na Wi-Fi, aby som ho donútila poslúchať.

„JANE!“ skríkla som znovu a v duchu som uvažovala, koľko dní, mesiacov, ba i rokov života som strávila pri päte schodiska márnym zavýjaním, aby sa moje milované ratolesti vynorili z brlohov a opustili dom. Bola by to pravdepodobne veľmi depresívna štatistika, niečo podobné ako počet týždňov, ktoré strávi človek za celý život na záchode, aj keď som názoru, že to číslo by sa nemalo uvádzať ako priemer. Skôr by mohli porovnať, koľko času trávia na záchode muži a koľko ženy, lebo stále nerozumiem, ako sa môže mužský tráviaci trakt až tak líšiť od ženského, že ich pobyt na záchode trvá približne pätnásťkrát dlhšie. Aspoň sa môžem nabudúce, keď zbadám tvrdenie, že kakaním strávime dvestotrinásť dní života, utešovať, že táto štatistika je určite ohromne skreslená a ženy v skutočnosti produkujú svižné efektívne hovienka iba tri dni svojho života, zatiaľ čo muži vysedávajú na vécku milión rokov a tlačia mnohopočetné, rozvláčne a mimoriadne dôležité hovná.

Z myšlienok ma prerušila Jane, keď KONEČNE treskla dverami na svojej spálni a prešuchtala sa po schodoch nadol.

„Tak tu si!“ zvolala som. „Čo si celý čas robila?“

„Hm, natáčala som si vlasy, samozrejme,“ odvrkla Jane uštipačne.

„Samozrejme,“ vzdychla som. Bolo odo mňa hlúpe myslieť si, že existuje životná udalosť, ktorú by mohla Jane uprednostniť pred svojou najoddanejšou láskou k žehličkám, kulmám a celkovo upraveným vlasom.

„Dobre, dobre, poďme už, lebo budeme meškať!“ zopakovala som.

„Upokoj sa, mami!“ odsekla Jane. „Prečo musíš byť vždy v strese? Neprospieva ti to, vieš? Dostaneš infarkt. A okrem toho máme kopec času!“

„Nie, nemáme.“

„Nuž, tak nás tam odveziem rýchlejšie. Bude to v poriadku.“

„Jane, nie, takto to nefunguje. Nemôžu ťa zastaviť za prekročenie povolenej rýchlosti cestou na skúšky v autoškole! Okrem iného aj ja dostanem čierne body, lebo som zodpovedný vodič, a ak dostaneš pokutu za prekročenie rýchlosti pri dočasnom vodičáku, odmietnu ti dať poistku.“

„Keď už hovoríš o poistke, naznačuješ, že mi kúpiš auto, ak zložím skúšky?“ vyzvedala Jane.

„Čože? Nie! To som nepovedala.“

„Nuž, tak prečo na tom záleží, ak mi nemieniš kúpiť auto? Ako sa mám dostať do školy, keď mi odmietaš kúpiť auto?“

„Autobusom! Rovnako ako posledných šesť rokov,“ podotkla som. „Nerozumiem, načo vedieme tento rozhovor – aj tak je hypotetický, keďže si tie skúšky ešte nezložila. A ani ich nezložíš, ak ihneď neodídeme, lebo budeš meškať!“

Jane konečne nasadla do auta, ale nezabudla predtým zanovito pohodiť nádhernými vlnami. Vyrazili sme do strediska, kde mali prebiehať skúšky. Ja som si sadla na miesto spolujazdca a celý čas som zvierala kľučku na dverách tak zúfalo, až mi obeleli hánky. Snažila som sa nelapať po dychu na každej križovatke a nestresovať Jane kričaním: „BRZDI! BRZDI!“, vždy keď som pred nami zbadala auto, či napomínaním: „VYHOĎ SMEROVKU! Prekrista, VYHOĎ SMEROVKU!“

Zakázala mi opakovať jej: „zrkadlo, smerovka, volant“, hoci nič iné si z vlastných lekcií jazdenia nepamätám, lebo raz sme sa poriadne pochytili, keď mi vyhodila na oči, že ja sama sa pred krútením volantom neobťažujem pozrieť do zrkadla a vyhodiť smerovku. Raz som sa práve preto dostala do krátkej dôvernej kolízie so susedovým autom. (Ja to nazývam „krátka dôverná kolízia“. Jane však tvrdohlavo opakuje: „Chceš povedať, keď si mala ďalšiu autonehodu, MATKA!“)

Konečne sme dorazili do strediska. Jane skapal motor na semaforoch iba dvakrát. Toto je v skutočnosti dcérin druhý pokus zložiť skúšky v autoškole. Keď minule triumfálne vyšla z testu teórie a podarilo sa jej poľahky vyhnúť všetkým prekážkam na parkovisku (čo bolo celkom prekvapivé, keďže pri jazdení po normálnych cestách sa zvyčajne ničomu nevyhýba), trvala na tom, že pôjde hneď aj na jazdu. No tá sa skončila, keď ju skúšajúci policajt veľmi skoro priviezol naspäť do strediska v záplave sĺz, výčitiek a bedákania, že to „nebolo fér“. Jane sa pokúsila vojsť na kruhový objazd v protismere a trvala na tom, že to sa „mohlo stať hocikomu“.

Stále som mala výhrady k tomu, či je Jane naozaj pripravená na druhý pokus – zakladali sa na schopnostiach šoférovania, ktoré mi doteraz predviedla, keď so mnou „trénovala“ (starostlivo som vyberala také trasy, aby na nich neboli kruhové objazdy) –, ale jej inštruktor sa podľa všetkého nazdával, že je. Určite som sa s ním nemienila dohadovať, veď vďaka tomu aspoň prestanem platiť každý týždeň za lekcie autoškoly sumy vo výške hrubého domáceho produktu Luxemburska a už nebudem musieť trpieť cvičné jazdy v mojom aute, pri ktorých celý čas zvieram kľučku dverí bielymi hánkami a zúfalo sa modlím k Bohu prevodoviek (Existuje taký boh? Možno je ním Edd China so svojimi peknými veľkými rukami.), nech sa to prudké brzdenie neprejaví na prevodovke. Nedokázala som však potlačiť obavy, či za nadšené rozhodnutie, že Jane môže druhý raz vyskúšať svoju spôsobilosť získať vodičák, nemôžu inštruktorove obavy o vlastnú prevodovku a túžba zbaviť sa Jane, jej prevracania očami a sarkastických poznámok.

O tom, či je Jane pripravená, alebo nie, som sa nemohla poradiť ani so Simonom, Janiným otcom a mojím exmanželom, lebo počas jedinej cvičnej jazdy, ktorú spolu absolvovali, dcéra núdzovo zastavila po asi kilometri a pol, vystúpila z auta a vrátila sa pešo domov. Vyhlásila, že otca už nikdy nebude nikam viezť, lebo je protivný spolucestujúci. Pravdupovediac, nemala som to Jane za zlé, lebo som raz urobila to isté. Ibaže ja som sa, našťastie, dokázala odviezť domov, takže som z auta vykopla Simona a prinútila som ho prísť domov po vlastných, lebo je naozaj beznádejne protivný pasažier. Pravou nohou ustavične podupkával vo vzduchu, akoby hľadal neexistujúcu brzdu, približne raz za každých tridsať sekúnd zasyčal pri nádychu, lebo som sa niečomu „takmer nevyhla“, a s obľubou opakoval: „Ellen, máš pred sebou vozidlo! Si si vedomá vozidla pred sebou? Musíš ihneď spomaliť, Ellen, máš pred sebou VOZIDLO!“ Ak mám byť úprimná, niekedy ma udivuje, že som sa so Simonom nerozviedla skôr, hoci cesta naspäť domov – šesť a pol kilometra pešo a v daždi – ho aspoň trochu donútila spamätať sa a liezť mi v aute menej na nervy.

Bohužiaľ, Jane sa do cesty pritrafil ten istý skúšajúci policajt ako pri prvom pokuse a neušlo mi, ako ten chudák viditeľne zbledol, keď ju zbadal. Dcéru však nič nezastraší, a tak veselo odskackala po boku skúšajúceho, ktorému v rukách nechýbala písacia podložka. Nanešťastie, nemal na sebe béžovú bundu ani rukavice na šoférovanie, v ktorých si skúšajúcich vždy predstavujem, lebo som bola v čase dospievania príliš vystavená zábavnej rozhlasovej relácii Lee and Herring’s Fist of Fun. (Na cvičných jazdách s Jane som musela bojovať s nutkaním, aby som na ňu nezačala kričať: „Si HLÚPA? Si sprostá HLUPAŇA! Veď ani NEVIEŠ JAZDIŤ!“ Obávala som sa, že ju by neuspokojilo moje vysvetlenie, že v deväťdesiatych rokoch sa podobné prejavy považovali za komické.)

Medzičasom som sa uchýlila do zaparenej kaviarne na druhej strane ulice – myslím to tak, že mala zaparené okná, niežeby v nej bolo sparno ako v kaviarni pre nudistov. Existujú také vôbec? Možno v Amsterdame, kde žijú veľmi liberálni ľudia. U nás by pravdepodobne museli prebehnúť zdĺhavé odhady rizík vyplývajúcich z nebezpečenstva blízkosti vrelých tekutín a nahých genitálií, a to ani nespomínam zváženie hygienických aspektov. Keď tak nad tým uvažujem, možno je najlepšie, ak nudistické kaviarne neexistujú. Existujú však mačacie kaviarne, aj keď nerozumiem, prečo neurobia aj psie, keďže väčšina mačiek nás v skutočnosti neznáša, zatiaľ čo psy (s výnimkou môjho postaršieho mrzutého borderského teriéra Súdiaceho, pri ktorom som si však istá, že je čiastočne mačka) ľudí zbožňujú a nič by sa im nepáčilo viac, ako keby do kaviarne prúdili neznámi, ktorí by ich škrabkali za ušami a kŕmili pod stolom zakázanými koláčmi.

Samozrejme, dumala som nad mačacími/nudistickými kaviarňami (dali by sa skombinovať a nazvať kaviarne s cickami), aby som sa rozptýlila a nevracala sa v myšlienkach k tomu, ako môžem byť, dopekla, taká stará, že mám dcéru, ktorá bude čochvíľa sama jazdiť autom, a čo je ešte znepokojujúcejšie, o pár rokov si bude môcť vypiť. Teda legálne. V skutočnej krčme. Už niekoľko rokov sa totiž snažím o „liberálny“ rodičovský prístup – noviny Daily Mail by ho zrejme nazvali „nedbanlivý“ – a dovoľujem Jane experimentovať s rozumnými množstvami nie príliš silných drinkov. To znamená, že jej povoľujem vziať si na párty cider a na druhý deň si schválne nevšímam, že má opicu, lebo sa ožrala z vodky a likéru Mad Dog 20/20, ktorý si dnešná mládež opäť obľúbila. Kto to mohol tušiť? V súčasnosti existuje mnoho exotických príchutí ako „elektrický melón“, hoci v čase, keď som dospievala ja, sa dala zohnať iba jahodová alebo broskyňová príchuť. Bola to jahodová alebo broskyňová? Ach bože, ani si nespomínam, zlievajú sa mi jednotlivé dni, lebo som stará babizňa s takmer dospelou dcérou. Prosím, prosím, nech ju nik nenabúcha ešte aspoň desať rokov. Nie som pripravená stať sa babkou Ellen. Aj keď moja matka by možno konečne skolabovala, keby zhrozene zistila, že sa z nej stane prababka! No ani pohľad na ňu, ako odpadáva, by nestál za to, že by som bola starou mamou pred päťdesiatkou!

Deti rastú ako z vody a pripadá mi zvláštne, že čoskoro, po toľkých rokoch, čo sa môj život točil okolo toho, aby prežili a mali čo jesť, už nebudem zodpovedná za prvorodené a neskôr ani za to druhé. Pred Vianocami sme všetci stresovali pri vypĺňaní formulárov a prihlášok na vysokú školu a výbere prednášok a zameraní, aj keď sa mi zdá, že uplynulo iba päť minút, odkedy som to robila sama. Nuž, vravím, že sme „stresovali“, ale popravde som stresovala iba ja, keď som naliehala na Jane, aby to urobila a ukázala mi vyplnené prihlášky. A zbytočne – napokon mi iba oznámila, že ich poslala bez toho, aby som ich čo i len zazrela. Dlho som ju presviedčala, kým mi zdráhavo prezradila, kam sa prihlásila a na čo. Jej prvá voľba je Edinburgh, čo ma prekvapilo, keďže tam sme chodili na vysokú so Simonom, a tak mi napadlo, že tejto škole sa z princípu vyhne. No očividne ponúka slušné vzdelanie v oblasti histórie a politiky (čo je momentálne jej vybrané zameranie) a okrem toho sa univerzita nachádza „veľmi ďaleko, mama, takže ma nebudeš môcť stále navštevovať“.

V kaviarni som si kúpila šálku čaju a briošku (preboha, veď už teraz som babka), usadila som sa a hrýzla si nechty v napätí, kedy sa Jane vráti. Nebola som si istá, aký výsledok by som uvítala. Ak Jane prejde skúškami v autoškole, môže ma voziť do krčmy a sama sa vyvážať na rôzne miesta, ale ak ich nespraví, nebudem sa s ňou musieť deliť o auto a predstavovať si večer v posteli, že moja drahá dcéra je uväznená v spleti kovu kdesi v priekope. Úprimne, nedôveru v Janine šoférske schopnosti som si vytvorila, už keď mala štyri a pol roka a boli sme na návšteve u mojej najlepšej priateľky Hannah. Tá kúpila svojim deťom Emily a Lucasovi (ktoré sú, vďakabohu, najlepší priatelia mojich detí) elektrický džíp na hranie. Peter s Jane boli vo vytržení a to, že sa im naskytla príležitosť vyskúšať ho, považovali za najvzrušujúcejšiu vec, aká sa im kedy prihodila.

Petrovi sa nejako podarilo vliezť do džípu prvému, čo ma vyľakalo, keďže mal iba dva a pol roka, ale Hannah ma ubezpečila, že sa mu nepodarí zísť z príjazdovej cesty. Jazdil výborne, zabáčal, cúval a napokon pompézne zaparkoval. Potom prišla na rad Jane.

„Chcem, aby šla Emily so mnou!“ zaumienila si a jej kamarátka náležite naskočila na miesto spolujazdca.

„To je zábava, Emily!“ pišťala Jane, keď dupla na plyn a preletela priamo cez živý plot. Ponáhľali sme sa za nimi na ulicu a dcéra si vôbec neuvedomovala, že opustila príjazdovú cestu ako Vidláci na pretekoch.

„Ach, pozri, Emily, to auto má telefón. Predstierajme, že voláme Millie!“ bľabotala Jane, točila sa hore-dole po ceste a ja som vrieskala: „JANE! JANE! STOJ! STOJ!“ Pokúsila som sa jej vrhnúť pod kolesá, no Jane nevenovala nijakú pozornosť ani mne, ani ulici, lebo „telefonovala“ s Millie a rapotala pritom s Emily, s jednou rukou nenútene položenou na volante a chodidlom stále pevne pritisnutým na plyne. Pre Jane bol brzdový pedál iba prebytočný kúsok plastu.

Konečne jej doľahol do uší môj posledný utrápený výkrik: „JAAANE!“, keď sa nebezpečne rútila k nablýskanému BMW zaparkovanému pár metrov pred ňou. Otočila sa a zháčila: „Áno, mamička?“

Pri obracaní hlavy, vďakabohu, pustila nohu z plynu a ja som vrazila do poondiateho elektrického džípu ako správny hráč ragby, takže sa mi podarilo zastaviť ho včas, aby nenarazil do lesklého a nepochybne ohromne drahého bavoráka. Hrozne sa mi uľavilo, lebo keby Jane nabúrala do auta a spôsobila rozsiahle nákladné škody už vo veku štyroch rokov, Simon by nadobudol nekonečnú muníciu „zábavných“ poznámok o „vodičkách“. (K tomuto incidentu došlo, samozrejme, dávno pred tým, než som ho vyhodila z auta, keď sa správal ako povýšenecký kretén!)

Odštipkávala som si z briošky a odchlipkávala z čaju, hodina pomaly plynula. Pred sedemnástimi rokmi sa mi nezdalo možné, že jedného dňa tu budem sedieť a čakať, či Jane urobí skúšky v autoškole. Čo som robila pred sedemnástimi rokmi? Určite som sa cítila staro a myslela som si, že som vetchá ako vysušená šupka, lebo som dosiahla pokročilý vek tridsaťjeden rokov, čo mi s odstupom času príde úplne absurdné. Momentálne mám štyridsaťosem a tridsaťjedenročné ženy vnímam ako bábätká! Tie naivky plné nádeje a mladosti vôbec netušia, že sa raz zmenia na staré babizne a ešte viac vyschnú. Všetky označujú na instagrame bláznivé veci, o ktorých som nikdy nepočula, ako bulletproof kávu, kimči a podcasty. V každom prípade, pred sedemnástimi rokmi som chodievala s malou Jane na hudobnú pre najmenších. Každý piatok ráno. Vždy sme sedávali v kruhu na tvrdej studenej dlážke v kostolnej hale a ja som sa snažila udržať zúrivú a zvíjajúcu sa Jane vo svojom lone a pritom tlieskať s ostatnými vysmiatymi mamičkami do rytmu otravnej pesničky o tom, čo máš robiť, keď si šťastný.

Čo iné som ešte robila? Mám to naozaj rozmazané. Veľa som sa nachodila. Skutočne veľa. Trávila som celé hodiny v parku, kde som hojdala Jane na hojdačkách a kŕmili sme kačky, aj keď po novom sa nesmú kŕmiť chlebom, čo mi poskytuje príležitosť vravievať: „Za mojich čias…!“, rovnako ako zvykla moja babka. Trochu sa bojím, že v ďalšom štádiu starnutia zo mňa vyjde nejaká hrozná nenútená rasistická poznámka, a keď mi ju bude niekto (oprávnene) vyčítať, iba mávnem rukou so slovami: „Za mojich starých čias sa to tak vravelo.“ Ak sa mi to náhodou stane na verejnosti a ktosi si ma mimovoľne vypočuje, možno skončím v nejakom neradostnom článku Daily Mail o bláznivej politickej korektnosti, kde nesprávne uvedú nielen môj vek, ale aj hodnotu môjho domu.

Jane ako malá odmietala hádam všetku rozmixovanú a starostlivo zmrazenú zeleninu. Postupne som sa naučila, že čím viac ma prekliata autorka detských kuchárok Annabel Karmelová ubezpečuje, že každé dieťa zbožňuje voľajakú odpornú miešaninu, ktorú vymyslela, tým pravdepodobnejšie ju Jane odmietne ochutnať. Jedného dňa po hodine, čo som dcéru prehovárala, nech vyskúša nechutné blato, ktorého prípravou – šúpaním, krájaním, varením v pare, mixovaním a ochucovaním slzami – som strávila posledné dve hodiny, sa vo mne pri pohľade na Annabelinu vysmiatu tvár na obálke kuchárky niečo zlomilo. Šmarila som tú prekliatu knihu do záhrady a potom som za ňou vybehla, začala som po nej skákať a celý čas som vykrikovala oplzlosti. Po tomto akte som sa cítila oveľa lepšie, a tak som urobila to isté aj s kuchárkou poondiatej Giny Fordovej.

Neskôr, keď mala Jane iba pol roka, som sa pokúsila vrátiť do práce. Cítila som sa hrozne previnilo z nedostatku pocitu viny, že ju nechávam v jasliach, kde ju vychovajú neznámi, ako mi dookola vyhadzovala na oči mama, ktorá sa očividne nazdávala, že by bolo oveľa vhodnejšie, keby som zamestnala na plný úväzok pestúnku rovnako ako moja sestra Jessica, a neriskovala tak, že Jane sa vo formujúcom veku priučí zlozvykom od obyčajných detí a už nikdy sa ich nezbaví. Matka iba nejasne okomentovala, aké zlozvyky by podľa nej Jane mohla pochytiť, a ešte vágnejšie sa vyjadrila k téme, z čoho mám podľa nej zaplatiť pestúnku na plný úväzok. No musím priznať, že keď som prekročila prah jaslí, kde som vopchala Jane do rúk niekomu inému a na pár hodín sa jej vzdala, aby som sa mohla oddávať dospeláckym rozhovorom, používať myseľ a pochutiť si na sendvičoch bez toho, aby na mňa niekto kričal, že z neho tiež chce, a potom ma ním opľul, pociťovala som s ničím nezameniteľnú radosť.

Nič vás neprinúti vážiť si spoločnosť dokonca aj tých spoločensky najneschopnejších kolegov ako alternatíva tráviť čas s malými deťmi. Samozrejme, vrátiť sa do práce bola logistická nočná mora, ale mne to za to stálo, lebo som sa znovu cítila aspoň trochu vo svojej koži. Zo všetkých strán na mňa útočili odporné kritické poznámky – mamičky, ktoré zostali doma, nespokojne cmukali, ako môžu príšerné pracujúce matky opustiť svoje bábätká; matky pracujúce na plný úväzok mi vyhadzovali na oči, že si neuvedomujem, aké jednoduché je pracovať na čiastočný úväzok; a ostatné ženy zamestnané na čiastočný úväzok trvali na tom, že ich práca je stresujúcejšia a nik nevie, aké náročné je zvládnuť všetko naraz.

Čo robil pred sedemnástimi rokmi Simon? Nespomínam si. Nejasne si vybavujem záhadnú postavu, ktorá sa dožadovala večere a sťažovala sa na únavu, lebo Jane bola hrozný spáč a nedokázala prespať celú noc až do osemnástich mesiacov. Šomral napriek tomu, že on nikdy nevstal z postele, aby ju utešil, keďže chodil do práce a bol hrozne zaneprázdnený a dôležitý, a to dokonca i vtedy, keď sa mi skončila materská dovolenka a vrátila som sa do práce. A neskôr, keď som čakala Petra a bola som taká ustatá, až som sa obávala, že zomriem, mi zas vyhodil na oči, že keď vstávam kvôli Jane, budím ho zo spánku.

S odstupom času vôbec netuším, kde sa vo mne našla energia, aby som opäť otehotnela. Nespomínam si, že by som mala čas alebo chuť na sex, ale v niektorom bode som s ním musela súhlasiť (zrejme na Simonove narodeniny), lebo o tom dodnes existuje dôkaz v podobe Petra. A hoci by som mu to nikdy otvorene nepriznala, jeho počatie bolo tak trochu nehoda, lebo Jane sa takmer podarilo zlomiť ma. Nielenže si nepamätám nijaký sex, ale z tých dní si nespomínam ani na žiadne rozhovory, teda okrem zúrivých hádok o tom, kto je viac unavený, a jedného večera, keď Simon vošiel do kuchyne, kde som krájala mrkvu, a začal sa na niečo sťažovať. Vtedy som sklopila zrak na nôž a uvažovala som, že mu ho vrazím priamo do srdca. Naozaj som premýšľala, koľko síl by ma to stálo. Snažila som sa dokonca rozpamätať, na ktorej strane má človek srdce, aby som správne zamierila, a uvedomila som si, že musím mieriť na jeho ľavú stranu, nie moju. V tom okamihu sa však Jane rozplakala a všetky zlomyseľné myšlienky sa rozplynuli.

Ešteže tak, lebo keby som Simona zabila a strávila zvyšok Janinho detstva vo väzení, nebolo by pravdepodobné, že by práve robila skúšky v autoškole, a Peter by vôbec neexistoval. Svet bez Petra by bol určite oveľa smutnejší, i keď naša rodina by produkovala rozhodne prijateľnejšiu uhlíkovú stopu, keď vezmeme do úvahy, koľko jedla zožerie, koľko elektriny minie na hranie počítačových hier a koľko metánu vypustí do ovzdušia, keďže od narodenia prdí viac-menej nepretržite a nedáva nijako najavo, že by s tým mienil prestať. Okrem toho nám vždy chýba toaletný papier – začínam sa obávať, že ho konzumuje. Zdá sa mi, že ustavične kupujem ďalšie rolky, a musím kvôli tomu chodiť zakaždým k inému pokladníkovi, aby si nemysleli, že trpím nejakým hrozným zažívacím problémom.

A to ani nespomínam Petrovu nadmernú spotrebu vreckoviek. Sčasti – predovšetkým kvôli našej planéte – uvažujem, že by som mu mala kúpiť látkové vreckovky, ale druhá časť mojej osoby si stojí za názorom, že polárne medvede to musia zvládnuť, lebo nedokážem čeliť predstave, že by som z Petrových vreckoviek musela prať pochybné hmoty – teda za predpokladu, že v prípade nedostatku vreckoviek už teraz nepoužíva ponožku. Niekedy uvažujem, čo robilo ľudstvo v dávnych časoch bez vreckoviek. Vari používali muži látkové vreckovky? Alebo pančuchy? Listy? Som si istá, že onanovanie nie je moderný fenomén, ale rozhodne nepatrí medzi témy, na ktoré by som sa mohla opýtať v múzeu. Len si to predstavte: „Zaujímam sa o výskum honenia v minulosti…“ Človek nemôže ani kontaktovať organizácie bojujúce proti zmene klímy a spýtať sa na ekologickejšie alternatívy pre tínedžerské uspokojovanie.

Tieto myšlienky ma celkom zbavili chuti do jedla, a tak som odložila briošku nabok. Zrazu som si uvedomila, že mi úplne vychladol čaj, keď do kaviarne vtrhla Jane.

„PREŠLA SOM!“ pišťala. „ZVLÁDLA SOM TO! UŽ MÔŽEM JAZDIŤ, MATKA! POĎME NA CESTY!“

„To je úžasné, drahá!“ tešila som sa s ňou. „Vedela som, že to zvládneš!“ dodala som nepravdivo. „Musela si zacúvať za roh?“

„Nie,“ pohŕdavo pokrútila hlavou Jane, „a už nikdy nebudem musieť. Je to úplne zbytočný manéver.“

„Zavolala si ockovi a oznámila si mu túto skvelú novinku?“

„Ešte nie, najprv som sa o ňu chcela podeliť s tebou!“ usmiala sa na mňa žiarivo ako slniečko. „A chcem sa ti aj poďakovať, mami, že si so mnou toľko chodila cvičiť a tak.“

Dieťa vám len zriedka poďakuje, ocení vašu snahu alebo vás vníma inak než chlebodarcu a zdroj nechcených, nežiaducich a v jeho očiach zbytočných a nesprávnych rád. No v tých mimoriadnych chvíľach, keď mu z očí spadnú tínedžerské klapky, uvidí vás ako osobu, nielen rodiča, a prejaví vám uznanie za rolu, ktorú zohrávate v jeho živote, stoja tie bezsenné noci, rozmixovaná zelenina podľa poondiatej Annabel Karmelovej, gúľanie očami, búchanie dverami a nepretržité zúrivé prskanie frázy „ach, matka“ takmer za to.

„Nemáš zač, zlatko,“ usmiala som sa a konečne ma zaplavil pocit, že som dobrá mama. Úľava, že konáte dobre, alebo pýcha, že sa vaše ratolesti správajú zdvorilo a príjemne, sa nikdy nezdržia dlho.

Odišli sme z kaviarne a prešli sme k môjmu zaparkovanému autu.

„Dnes večer si teda požičiam tvoje auto,“ vyhlásila Jane bezstarostne. „Iba ťa na to vopred upozorňujem.“

„Hm, nemyslíš, že by si sa mala skôr opýtať, či si ho môžeš požičať, než aby si ma na to upozorňovala?“ napomenula som ju nežne.

„Nemusela by som si ho požičiavať, keby si mi kúpila vlastné!“ rozhorčila sa Jane.

„V každom prípade, mojím nemôžeš jazdiť, kým nevybavím poistku,“ podotkla som.

„Preboha, matka, prečo sa s tebou nikdy nedá dohodnúť bez zbytočných problémov?!“ vybuchla Jane a naša pekná spoločná chvíľka plná radosti bola razom preč.

„Nerobím to náročky, taký je jednoducho zákon!“ pripomenula som jej.

„Ach, to je jedno!“ soptila. „Prečo by si to nemohla vybaviť, kým pôjdem večer na Aminu párty?“

„Nie som si istá, či sa mi pozdáva predstava, že sa sama odvezieš na párty a vrátiš sa neskoro domov,“ strachovala som sa. „Ešte si nenajazdila veľa kilometrov za tmy.“

„Nebudem sama, všakže? Odveziem aj Sophie, Emily, Tillie a Millie. Sľúbila som im to!“

„Čože? Ako si im mohla sľúbiť odvoz? Veď si práve zložila skúšky.“

„Napísala som im správu, keď som prechádzala cez cestu.“

Úžasné. Takže nie som prvá, komu oznámila radostné novinky. V duchu som sa utešila, že som aspoň prvá dospelá osoba, ktorej to povedala.

„Jane,“ oslovila som ju neoblomne, „nie, nepožičiaš si moje auto, aby si sa vrátila o druhej ráno s opitými kamarátkami. To sa nestane. Žiadne také. O poistení sa pozhovárame neskôr, ale teraz sa musíš vrátiť do školy a ja do práce. A okrem toho,“ prehovárala som ju, „keby si dnes večer jazdila, nemohla by si piť, vieš?“

„SAMOZREJME, že to viem,“ odvrkla Jane chvatne, aj keď som jej na tvári zazrela paniku. Zrejme jej vôbec nenapadlo, že ako vodička bude musieť sledovať opité priateľky s kolou s nulovým obsahom alkoholu v ruke, a to možno nebude až taká zábava.

„Počuj, porozprávam sa s tvojím otcom, či sa nepozrieme na to, koľko by stálo, keby sme ti kúpili, poistili a spravovali malé autíčko, ale, Jane, autá nie sú lacný špás. Nemám nekonečné množstvo peňazí, aby som všetko zaplatila, a musím brať ohľad na to, že čoskoro odídeš na vysokú.“

„Viem!“ vyštekla Jane. „Nájdem si prácu a zaplatím si benzín… a olej… a ostatné veci.“

V duchu som sa zaprisahala, že sa s Jane v blízkej budúcnosti porozprávam o základnej údržbe a spravovaní auta.

„Čo keby si zatiaľ zavolala ockovi a oznámila mu, že si prešla?“ navrhla som.

„Práve som to mala v úmysle,“ prikývla Jane.

Vyťukala Simonovo číslo a z telefónu sa ozvalo ženské pradenie: „Ahoj, Jane, tu Marissa. Simon, bohužiaľ, nemôže telefonovať, lebo sedí za volantom.“

Marissa. Skvelé. Simonova drzá, ohybná čarodejnica s lesklými vlasmi a mladíckym zjavom, s ktorou začal chodiť. Dobre, nie je až taká mladá, ale má tridsaťosem, takže v porovnaní so mnou je mladá. Zrazu mi bolo veľmi horúco a zmocnila sa ma zvyčajná panika, že som v prechode a prichádza nával tepla, ale ukázalo sa, že za to môže iba vlna rozžeravenej zúrivosti, ktorú vo mne Marissa vyvoláva.

Netuším, prečo ju tak neznášam. Teoreticky nie je zlá osoba. Vlastne, ak mám byť objektívna, je veľká dobráčka. Pracuje pre spoločnosť, ktorá vyrába udržateľnú náhradu jednorazových plastov (hoci je na účtovníckom oddelení, takže nenavrhuje samotné produkty, ktoré z drvivej väčšiny tvoria veľmi drahé fľaše na vodu a hrnčeky na kávu, v ktorých sa predáva sójové laté moderným mamičkám po hodinách jogy), vo voľnom čase dobrovoľne spolupracuje s charitou a učí angličtinu utečencov. Okrem toho sa venuje joge a cvičí ju v jednom kuse. Dopekla, veď si adoptovala trojnohú mačku, taká je dobráčka!

No, PREKRISTA, vie neskutočne liezť na nervy a vždy sa správa povýšenecky. Vlastne je tá najsamoľúbejšia a najnamyslenejšia primadona, akú som mala v živote smolu stretnúť. Nehovorím to iba preto, lebo jej závidím lesklé husté vlasy alebo farebne skoordinovaný instagram, kde zdieľa každú prekliatu hodinu jogy a anglické knihy, ktoré vďaka nej bleskovo prečítali úbohí utečenci (predstavujem si, že jazykové zdatnosti Marissiných utečencov sa zlepšujú tak rýchlo preto, lebo sa zúfalo snažia uniknúť jej malej samoľúbej tváričke, ale v skutočnosti sú jej zrejme neskutočne zaviazaní a vďační a majú doma svätyňu, kde oslavujú blaženú svätú Marissu). Dokonca aj fotografie jej trojnohej mačky ma dostávajú do vývrtky, čo je pozoruhodné, lebo zvieratá zbožňujem, aj keď moje psy Súdiaci a Barry sú, samozrejme, oveľa lepší než jej hlúpa mačka. No keď sa niekomu podarí dostať vás do vývrtky trojnohou mačkou, musí to znamenať, že jeho samoľúbosť je doslova mimo škály, nie?

Časť mojej osoby sa však obáva, že moja nenávisť voči Marisse (Kto sa vôbec v dnešnej dobe volá Marissa? Nazdávala som sa, že sa tak v deväťdesiatych rokoch volali svojrázne Američanky so zaujímavými účesmi a škriatkovskými čižmičkami, ale očividne som sa mýlila.) nepramení z averzie voči jej osobe, ale skôr zo starej dobrej žiarlivosti, že Simon sa pohol v živote ďalej a niekoho si našiel, čiže vyhráva súťaž Kto sa má lepšie po rozvode, zatiaľ čo ja som stále sama.

No chvíľu sa darilo bez námahy vyhrávať mne.

Mala som pekného a úžasného frajera Jacka a Simon po mne v tom čase tiež túžil, lebo som sa správala ako skvelá a nápomocná exmanželka – starala som sa o chod domácnosti a jeho deti takmer bez prestávky, keďže si po tom, čo jeho otcovi diagnostikovali rakovinu prostaty, musel vziať polročné voľno. Odišiel za rodičmi, ktorí sa rozhodli stráviť dôchodok vo Francúzsku, aby mohol voziť otca na lekárske vyšetrenia, lebo Simonova mama „odmieta jazdiť v zahraničí“ (ak mám byť úprimná, ani ja nejazdím v zahraničí, ale taktiež sa nepresťahujem do krajiny, kde je to nutnosťou), a celkovo im bol podporou. Dokonca som kúpila deťom letenky, aby tam mohli prísť na návštevu, zaviezla som ich na letisko a prišla po ne. Bolo teda nanajvýš férové, že Simon si uvedomil, akú hroznú chybu urobil, keď ma nechal odísť, a trpel pri pohľade na to, aká šťastná som s Jackom.

Potom sa mi však šťastie ako vždy obrátilo chrbtom, lebo dokonalý Jack si zbalil termobielizeň a spakoval sa za vysnívanou prácou do Antarktídy tesne po tom, čo sa Simon vrátil z Francúzska. Pobyt v cudzine Simonovi prospel. Bol opálený, schudol a kúpil si šik oblečenie, takže vyzeral protivne príťažlivo, čo možno zapríčinilo, že netrvalo dlho, až sa jedného dňa zjavil s prekliatou Marissou po boku. S drzou energickou Marissou, ktorá je odo mňa o desať rokov mladšia, čo je naozaj alarmujúce, lebo ešte pár rokov môže otehotnieť, ako nám to predviedla moja najlepšia a najdávnejšia kamarátka Hannah, keď sa nechala nabúchať v štyridsiatich šiestich a vyprodukovala celkom nečakaný uzlíček menom Edward, ktorý má teraz dva roky a je búracou guľou s ľudskou podobou.

Asi by som nezniesla Marissinu samoľúbosť, keby ju Simon oplodnil. Jednoducho viem, že je ten typ osoby, čo by so širokým úsmevom vyhlásila: „Sme tehotní!“ namiesto „Som tehotná!“ Simon sa raz pred ľuďmi opovážil preriecť, že „sme“ tehotní, na čo som zavrčala, že nie „sme“, ale „ja som“, a ak si tak túži vyskúšať, ako sa cíti tehotná žena, môžeme mu k bruchu priviazať betónové závažie, opakovane ho udierať do mechúra, odopierať mu VŠETKO dobré jedlo a pitie, prinútiť ho prehltnúť kyselinu, aby zažil ten prekrásny pocit, keď tehotnú ženu páli záha, a ukončiť celú skúsenosť tým, že mu napcháme do zadku bokom ananás a bude ho musieť vytlačiť. A zo zábavy by som mu okrem toho roztrhla vtáka a potom ho zašila. Po jeho slovách som prepukla v plač a Simon ma musel vziať domov, lebo všetci na večierku si ma čudne premeriavali. Nebolo pre mňa jednoduché zmieriť sa s tehotenstvom. Marissa by však v druhom stave nepochybne žiarila, poletovala by okolo nás v bielych šatách z jemného mušelínu, samoľúbo by si hladkala dokonalé malé bruško a rozhodne by nedostala zlatú žilu.

Späť k veci. Nemôžem dovoliť, aby ma Marissa tak vytáčala. Jane ju požiadala, nech zapne reproduktor, aby ju Simon počul, a náležite sa s ním podelila o významné novinky.

„Ach, to je skvelé!“ zapišťala Marissa, kým sa Simon zmohol na slovo. „Určite si celá bez seba, Jane! Dobrá práca, drahá.“

„Hm, áno, výborne, zlatko!“ zopakoval Simon.

„Mama vraví, že mi kúpite auto, oci,“ dodala Jane.

„Čože?!“ zreval Simon.

„Nič také som nepovedala!“ obhájila som sa rozhorčene a schmatla som Janin telefón. Marissa zahrkútala: „Auto, Jane, drahá? Je úžasné, že si urobila skúšky, je veľmi užitočné vedieť šoférovať, ale ak si kúpiš vlastné auto, zvýšiš svoju uhlíkovú stopu a budeš ním jazdiť aj vtedy, keď to bude úplne zbytočné. Čo keby si si kúpila bicykel? Je to naozaj účinný spôsob prepravy a veľmi ohľaduplný k životnému prostrediu.“

Jane vydávala spurné zvuky proti nápadu s bicyklom a Simon skočil Marisse do reči.

„Prečo by si to vravela, Ellen?“ soptil. „Nemôžeš dávať deťom v mojom mene také sľuby!“

„Práve som hovorila, že som nič také nepovedala!“ zopakovala som. „Sľúbila som Jane iba toľko, že to spolu prediskutujeme a zistíme, či by sme si to vôbec mohli dovoliť, nič iné.“

„Mali by ste to prediskutovať aj so mnou!“ zašvitorila Marissa. „Aj ja môžem prispieť svojou maličkosťou.“

„Ako to myslíš?“ zháčila som sa. „Chceš prispieť na Janino auto?“

„Nuž, nie, ale môžem vám poslať informácie o tom, koľko kilometrov dažďových pralesov sa zničí, aby vyrobili nové auto, a okrem toho mám za sebou široký prieskum v oblasti bicyklov, takže aj s tým viem pomôcť. Naozaj si myslím, že bicykel by bol lepšia možnosť a…“

„Lenže ja nechcem bicykel, chcem auto!“ kňučala Jane. „Bicykel už mám a je nanič.“

„Áno, ale Jane, keby si si zadovážila super namakaný špičkový bicykel, myslím, že by si zmenila názor,“ trvala na svojom Marissa. „Len o tom popremýšľaj, dobre, Jane? Sľúb mi, že o tom pouvažuješ.“

„Myslím, že Marissa má pravdu,“ ozval sa Simon srdečne. „Dobrý bicykel znie ako skvelý nápad, drahá.“

Jane zastonala, vyhýbavo zašomrala, že o bicykli pouvažuje, a vrhla sa do ďalšej bitky.

„Prečo vlastne nie si v práci, ocko?“ vyzvedala. „Mama vraví, že sa musím vrátiť do školy. Naozaj musím?“

Nastražila som uši, čo odpovie.

„Obaja sme si dnes vzali voľno, lebo ideme do Dorsetu, kde na nás čaká súkromné útočisko pre páriky,“ zastúpila Simona Marissa.

„Súkromné útočisko pre páriky?“ zopakovala Jane rozhorčene. „Fuj. Tam sa ľudia oddávajú sexuálnym večierkom? To je nechutné, oci!“

„Nie, tak to, samozrejme, nie je,“ odvetila Marissa čo najpokojnejším a najmilším hlasom, ktorý naznačoval, že je veľká dobráčka a nedá sa rozzúriť podradnejšími bytosťami. „Ide o víkendový pobyt, počas ktorého k sebe máme nájsť ako dvojica nové cesty a posilniť a prehĺbiť naše puto pomocou precvičovania dôvery a intenzívnej práce s poradcami…“

„Budete tam aj meditovať?“ prerušila ju Jane.

„Čože? Áno, áno, párová meditácia sa bude preberať na jednom z praktických seminárov,“ vyhlásila Marissa samoľúbo.

„Znie to ako kopa sračiek,“ odvetila dcéra veselo.

„Ach, Jane,“ vzdychla Marissa. „Neodsudzuj tak rýchlo to, čomu nerozumieš. Všetko je to životne dôležité pre blaho páru a ich vzťahu. Vo vzťahu treba byť iniciatívny, vieš? Ak teda nechceš skončiť sama. Dôvod, prečo má človek za sebou sled nevydarených vzťahov, býva často ten, že sa neunúval popracovať na nich.“

Vari naráža na mňa? Určite áno! Au! Ach, Marissa je naozaj dobrá, uznávam – jej sladké, bezstarostné a diskrétne uštipačné poznámočky sú dostatočne ostré na to, aby vás zaštípali, ale zároveň sotva postrehnuteľné, takže ak na ne upozorníte, budete pôsobiť paranoidne či príliš citlivo, alebo jej poskytnete príležitosť vrhnúť na vás starostlivý pohľad a utrúsiť: „Samozrejme, že som nemyslela teba, ale zdá sa, že to v tebe ktovieprečo rezonuje. Čo myslíš, prečo sa tak cítiš? Chcela by si sa o tom porozprávať?“ SAMOZREJME, ŽE NIE, VEĎ SOM BRITKA! A keby som sa o tom náhodou aj CHCELA porozprávať, určite by som o tom nehovorila s tebou, akokoľvek súcitne nakláňaš tú svoju poondiatu hlavu s lesklými vlasmi na stranu. Možno som slobodná a mám za sebou viaceré pokazené vzťahy, no keby som si mala vybrať, či chcem byť smutná, osamelá starnúca žena, alebo ísť do akéhosi súkromného útočiska pre páriky, kde by som musela čeliť ľuďom ako Marissa, predstava, že strávim zvyšok života sama s diskrétnou škatuľou zo spoločnosti Ann Summers, ktorá sa špecializuje na výrobu sexuálnych hračiek, pod posteľou, nie je až taká hrozná…

„Znie to draho,“ podotkla Jane. „Znie to, že taký pobyt stojí prinajmenšom ako… ach, čo ja viem… auto? Keby ocko nemíňal všetky prachy na podobné hlúpe víkendy, mohol by mi ho kúpiť!“

„Po prvé,“ ozvala sa Marissa, „cena za duševné zdravie sa nedá stanoviť a po druhé, za tento víkend som zaplatila ja. Je to darček pre tvojho otca k výročiu.“

„To má teda šťastie,“ poznamenala Jane sarkasticky. „V každom prípade sa pýtam jeho, a nie teba, Marissa, takže mohla by si nás prestať prerušovať? Oci, musím sa vrátiť do školy?“

„Prosím ťa, nepapuľuj toľko Marisse. A ak tvoja mama vraví, že sa musíš vrátiť do školy, tak musíš,“ vyhlásil Simon rozhodne, no svojím vyjadrením aj tak urobil tú zlú zo mňa.

„Veď ju čaká maturita!“ zakričala som na mobil. „Potrebuje sa učiť. Maturita sa nespraví sama.“

„Preboha, matka!“ vyštekla Jane. „Viem, že ma čaká maturita. Ako by som mohla zabudnúť? Nedávno sme robili cvičné testy a celé mesiace nehovoríš o ničom inom. Fajn! Keďže nikomu zjavne nezáleží na mojom duševnom zdraví, vrátim sa do školy. Nerobte si starosti o moje záľuby alebo skutočnosť, či mám dosť priestoru vyjadriť svoj názor. Veď takto je to v poriadku!“

„Jane, musím končiť. Prichádza náročná križovatka a musím sa sústrediť. Ešte raz ti gratulujem, zlatko, a večer ti zavolám, dobre?“

„V útočisku nie sú povolené mobily,“ zamiešala sa do rozhovoru Marissa.

„Ach, doriti,“ zanadával Simon. „Nuž, tak sa maj, drahá, porozprávame sa čoskoro,“ rozlúčil sa a zložil.

„Bože, Marissa je poondiata otravná krava!“ posťažovala sa Jane.

„Hm,“ zamrmlala som vyhýbavo. Nechcela som urobiť chybu a frflať na Marissu pred Jane, lebo hrozilo, že keď si dcéru v budúcnosti pohnevám a Marissa si kúpi jej priazeň kupónmi do internetového obchodu ASOS, mohla by to pred ňou zopakovať. „Nenadávaj toľko, zlatko.“

„Ale veď je! V každom prípade, mami, prečo sa musím vrátiť do školy?“

„Lebo, drahá,“ zopakovala som jej asi miliónty raz, „tento rok ťa čaká maturita a je veľmi dôležité, aby si ju urobila.“

„Kráľovná nemá nijakú maturitu,“ podotkla Jane.

„Lebo je poondiata KRÁĽOVNÁ!“ vybuchla som. „Nepotrebuje maturitu. Kráľom či kráľovnou sa nestane ten, kto dosiahne najlepšie výsledky v kráľovskej škole.“

„Nebolo by to tak demokratickejšie?“ zháčila sa Jane.

„Veď z teba aj tak kráľovná nikdy nebude,“ funela som zúfalo. „A všetci ostatní mimoriadne úspešní ľudia, ktorí sa dostali na vrchol bez maturity, sú výnimkou, a nie pravidlom. Stali by sa úspešní tak či onak a možno by bola ich cesta za úspechom jednoduchšia, práve keby mali maturitu. Nezabúdaj, že na každého podnikateľského milionára bez maturity je na svete milión ľudí, ktorí nikdy neuplatnili svoj potenciál, lebo neurobili maturitu. Vo väčšine prípadov ani nejde o to, že sa na ňu nepripravili, ale nedostali príležitosť zložiť ju. A keďže na svete existujú miliardy ľudí, ktorí musia pracovať za nízku mzdu v nebezpečných podmienkach, lebo z nejakého dôvodu sa im nikdy nenaskytla šanca získať poriadne vzdelanie, no dali by pravú ruku za príležitosti, ktoré ty berieš ako samozrejmosť, je od teba naozaj morálne trestuhodné, že neberieš svoje vzdelanie vážne a nesnažíš sa vyťažiť čo najviac z toho, čo máš k dispozícii!“

Bola som hrdá na svoj krátky prejav – takmer ma dojal k slzám – a ubezpečovala som sa, že ovplyvní aj dcéru. Azda si uvedomí, že potrebuje poriadne zabrať a pustiť sa do práce.

„Preboha, matka,“ zaškľabila sa Jane. „Vari si mi naozaj práve dala prednášku, ktorá sa dá považovať za ekvivalent lekcie: ‚Zjedz hrášok, lebo deti v Afrike hladujú!‘, ibaže tá tvoja sa týkala vzdelávania? Aké smutné!“

„Nastúp si už,“ zavrčala som.

Len čo som odviezla nepretržite reptajúcu Jane do školy a, našťastie, mi z nej nikto nezavolal so sťažnosťou, že Peter chýba, čo znamenalo, že sa mu nejakým zázrakom podarilo odpojiť sa od online sveta a stihnúť autobus, zamierila som autom do práce.

Svoju prácu mám naozaj rada. Pracovala som tvrdo, aby som sa dostala na terajšiu pozíciu, a čo sa týka zamestnaní, robila som doposiaľ oveľa horšie veci. Súčasná práca mi ide od ruky, robím so skvelým tímom a – čo je skutočne dôležité, no v prednáškach o kariérach na školách by ste to nikdy nezachytili – nikto z mojej kancelárie nemá vražedný telesný pach (je ohromujúce, aký vplyv dokáže mať taká osoba na morálku celého kolektívu).

Naša firma je však plná komplikovanej pracovnej politiky a to je trochu nanič. Nechýbajú intrigy a zákerné podrazy, za ktoré by sa nehanbil ani Shakespeare, o tom, kto dostane lepší písací stôl alebo pohodlnejšie kreslo, a to ani nespomínam absurdné doťahovačky o prekliatej značke kávy, ktorú kupujeme pre celú kanceláriu. („Táto značka dbá na spravodlivý obchod.“… „Áno, ale táto má nulovú uhlíkovú stopu.“… „Túto kávu vyrába družstvo starajúce sa o slepé orangutany, ktoré prišli kvôli odlesňovaniu a palmovému oleju o domov.“… „Lenže TÚTO vyrába družstvo starajúce sa o slepé JEDNONOHÉ orangutany, ktoré prišli o domov kvôli NACISTOM a palmovému oleju.“… „A TÚTO vyrába družstvo starajúce sa o slepé jednonohé orangutany, ktoré sú ešte vždy traumatizované premiérovým poradcom Dominicom Cummingsom, ktorý ich navštívil v zoologickej záhrade a posmieval sa im, že nemajú VYNIKAJÚCI ZRAK ako on.“ Zdá sa, že pri čaji sa nikdy nerobí taký obrovský chválenkársky cirkus. Iba tí, čo pijú kávu, si nikdy nedajú pokoj.)

Keby nás všetkých nechali pracovať a nevolali nás na zbytočné stretnutia o poondiatej káve, pravdepodobne by sme boli oveľa produktívnejší. Vlastne, keby podaktorí netrávili toľko času táraním o veciach, ktoré vôbec nesúvisia s tým, čo naša spoločnosť robí, len aby pôsobili dôležito, zrejme by nám nehrozilo zlúčenie s druhou firmou a potenciálna strata zamestnania ako teraz.

Keď som začínala v súčasnej spoločnosti, nazdávala som sa, že možno pôjde o prácu, pre ktorú sa skutočne zapálim – pracujem v bolestivo trendy technologickej spoločnosti s „miestnosťami na premýšľanie“, kde kreatívne typy kreslia na steny (a pritom popíjajú kávu, o ktorej sa do krvi pohádali) a oddávajú sa „idealistickému zmýšľaniu“, nech už je to čokoľvek. Ja vôbec nie som bolestivo trendy ani kreatívna a po rokoch vychovávania detí si musím hrýzť do jazyka, aby som nekričala po hipsteroch s trakmi, bradami a prikrátkymi nohavicami, že na steny sa NEKRESLÍ a že ich plesnem po zadku, ak to zopakujú. Bráni mi v tom predovšetkým Daryl, ktorý má najväčšiu bradu a najkratšie nohavice, lebo pôsobí, že by sa mu páčilo, keby ho pleskla po zadku žena, ktorá má dosť rokov na to, aby mu bola matkou.

Napriek mojim nohaviciam s normálnou dĺžkou a skutočnosti, že sa radšej zahrám s kolegyňou Lydiou slovné bingo, kým kreatívne duše vzdychajú, že vďaka napredovaniu dochádza k transparentnej synergii nekonvenčného rozmýšľania a hlbokého centra vedomia, a to prináša rôzne pridané hodnoty, bla bla bla, sa mi v tejto spoločnosti celkom darí. Zamestnanci s krátkymi nohavicami vymyslia, čo chcú vytvoriť, a ja sa so svojím tímom postarám o to, aby mali k dispozícii softvér, ktorý im to umožní. Som vedúca oddelenia, čo znamená, že mám kanceláriu s oknom (a najpohodlnejšiu stoličku), no zároveň si to odnesiem ako prvá, ak sa niečo pokazí.

Zdevastovalo by ma, keby som prišla o prácu – nielen preto, aký finančný dôsledok by to malo na celú rodinu. Snažím sa nahovoriť si, že oplývam mnohými zaujímavými zručnosťami a schopnosťami a poľahky by som si našla inú pozíciu, ale mám štyridsaťosem rokov a nechce sa mi začínať v novej spoločnosti, kde by som nevedela, že pred Ericom z marketingového oddelenia nesmiem spomínať mätové čokoládky After Eight ani kde sa nachádzajú toalety, lebo na jednom vianočnom večierku došlo k nešťastnému incidentu.

Samozrejme, keby ma vyhodili, možno by sa mi naskytla príležitosť skúsiť niečo úplne nové. Svoju prácu mám rada, ale bolo by úžasné mať životné poslanie; čosi, pre čo by som ráno s elánom vyskočila z postele. Niečo, čo by som milovala. Kedysi dávno som vymyslela veľmi dômyselnú aplikáciu – hru, ktorá mi zarobila dosť peňazí. Nebola to taká veľká suma, že by som z nej mohla vyžiť na dôchodku, ale postačila na to, aby zlepšila môj nestabilný finančný stav, až kým som sa nerozhodla rozviesť a opäť sa nedostala na neistú pôdu. Nazdávala som sa, že mojím životným poslaním by mohlo byť práve vymýšľanie aplikácií, ale ukázalo sa, že všetky ostatné, ktoré som sa pokúsila stvoriť, sú hlúposti. No bolo by pekné mať prácu, o ktorej by som mohla zdĺhavo rečniť na večierkoch a pri večeriach, a ľudia by ma so záujmom počúvali. Problémom je, že čím som staršia, tým radšej sa venujem sledovaniu nezmyselných televíznych relácií, jedeniu koláčov, spaniu, nezrozumiteľným rozhovorom so psami, čítaniu kníh od Jilly Cooperovej a pitiu vína, ginu a vodky – a ani jedno z toho nemôžem považovať za rozumné životné poslanie. Všemožne som sa snažila zmeniť jednu z týchto záľub na vhodné životné poslanie alebo platenú prácu, ale zatiaľ som nič zmysluplné nevymyslela.

Pokúsila som sa rozšíriť svoje obzory a nájsť si nové koníčky, či pri tom náhodou nezistím, čo je mojím životným poslaním. Prišla som napríklad na to, že mi veľmi chutí kokteil Vesper Martini, ktorý pije James Bond. Pri jeho pití sa cítim nielen sofistikovane, ale je aj mimoriadne vhodný pre dámy, ktoré toľko neprecvičujú panvu a majú problém so zadržiavaním moču, keďže je veľmi malý, ale zároveň extrémne silný, takže sa opijete z neveľkého množstva tekutiny. Bohužiaľ, s Hannah sme túto teóriu otestovali na maximum, keď zverila jedno sobotné popoludnie malého Edwarda do rúk Charlieho, jeho otca, aby sme mohli zájsť na babský obed. Dali sme si štyri kolá po víne a opili sme sa tak, že sme nevládali rozprávať. Jane ma nazvala „nehanebnicou“, keď som sa vrátila domov, a „zahanbujúcim vzorom“. Na svoju obranu – nikdy som netvrdila, že som dobrý vzor, a vždy som sa držala teórie, že keďže pre deti nie som dobrý vzor, aspoň ma môžu vnímať ako hrozivé varovanie. Samozrejme, v Deň hanby po toľkých kokteiloch Vesper Martini som to Jane nedokázala vysvetliť, a tak som len zamrmlala, že som určite zjedla dačo pokazené a potrebujem si „na chvíľku ľahnúť“.