Zamilovaná

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Miroslava Varáčková

Zamilovaná – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

„Na súš zahnaný a krikom lovcov štvaný,
pre krídla obrovské pohnúť sa nevládze.“
Charles Baudleaire

Prvá kapitola

Frajer v nedohľadne

Prázdniny sa blížia ku koncu a ja sa namiesto letnej lásky môžem pochváliť iba zlomenou nohou. A pritom by som tak veľmi chcela mať frajera. Skrývala by som sa s ním pod starou marhuľou a nechávala sa bozkávať až do odpadnutia, držali by sme sa za ruky, kamkoľvek by sme sa pohli, spolu sa bicyklovali a trávili nekonečné hodiny na deke pri rybníku.

No so sadrou namiesto sandále a príšernými barlami som viac na príťaž ako na bozkávanie. Moja kamarátka Dida predstiera trpezlivosť, no keď sa šuchcem a všetko mi trvá, ani ona nedokáže skryť rozčarovanie.

A tak väčšinu času trávim zašitá na dvore s mobilom v ruke, prezerám si sociálne siete, závisláčim na seriáloch a knihách, a dúfam, že sa čoskoro zbavím bremena siahajúceho až nad koleno.

Ako aj teraz. Kým mama s babkou za ustavičného hádania sa sadia do záhonu kvety a otec maturuje nad pokazeným motorom v aute, sedím v tieni altánku, hádžem vrabcom do trávy posledné čerešne a ide ma poraziť od nudy.

Spravím preto prvú vec, čo mi napadne, odfotím veľké, fixkou nakreslené srdce na sadre, a zavesím ho na tajný účet na instagram nazvaný Zamilovaná do príbehov, o ktorom vie iba Dida. Často ma podpichuje, že je to ďalší trápny knižný profil, ja ho však považujem za svoj paralelný svet. Hľadám v ňom útočisko, keď sa chcem podeliť o najhlbšie pocity alebo zdieľať niečo bláznivé, čo by som sa neodvážila dať von ako Val, čiže Valéria Rusnáková, skorodruháčka dopravnej priemyslovky (kolosálny omyl môjho života) a ničím nevynikajúca stratená existencia. Aspoň tam mám pocit, že za niečo stojím, obzvlášť keď sa dočkám lajkov a príjemných komentárov od iných knihomoliek.

#HladaSaHrdina #ZachranMojeLeto #ZakliataDoNehybnosti

Fotku preženiem cez filter a napíšem k nej okrem heštegov aj krátky text.

Čítať o romantickej láske je super. Mať srdce na nohe až tak nie. Vyhlasujem výzvu o jeho navrátenie na pôvodné miesto.

Kým čakám na reakcie, popíjam ľadový čaj a sledujem, čo za ruch sa spustil za plotom. Už dlho sa tam nik neukázal a tak ma prekvapí, že sa vedľa niečo deje. Odkedy zomrela stará suseda Blažka, opustený dom chátra a dvor zarástol burinou. Z času na čas k nám dokonca padne kus omietky či škridla, keď fúka silný vietor alebo naváľa kopu snehu.

Nadvihnem sa a za deliacim pletivom si všimnem vysokú postavu, krabice naukladané jednu vedľa druhej, vlčiaka, čo sa nebezpečne prirúti k plotu a zavrčí na mňa. Vyzerá zvedavo a nepriateľsky. Hodím po ňom čerešňu, čo ho ešte viac rozzúri. Vystrúham grimasu, keď sa nám stretnú pohľady a cítim sa odvážne, ale len vďaka plotu. Pred veľkými psami mám vrodený rešpekt a pri priamom strete sa vždy radšej beriem kadeľahšie.

„Legenda, poď sem! Takto si susedov nezískaš,“ ozve sa hlboký hlas. Prikrčím sa a uhnem z dohľadu, hoci ma žerie zvedavosť a túžim zistiť, komu patrí.

„Prestaň vyvádzať! Ešte si pomyslia, že si nebezpečná šelma. Nerob nám hanbu.“ Prevrátim oči a vrátim sa späť na instagram, no uši mám aj naďalej nastražené, aby zachytili všetko, čo sa čo i len šuchne na vedľajšom dvore. Konečne niečo narušilo stereotyp. Nech žijú cudzí chalani a ich legendy!

zasnivana.mischell: Ou, ou, čo si stvárala?

citanie_s_deny: Prejdi na detektívky a horory, srdce ti hneď skočí… ehm, veď vieš kam.

pismenkova.lucia: Ak by si nebola baba, výzvu by som prijala. Takto ti iba držím palce.

deni_creative: Už si dočítala knihu zo štafety? Čakám v poradí. Kašli na hrdinov, najlepší sú aj tak v knihách.

Booksaremypart: Drž sa! Želám skoré uzdravenie.

Sime z posledného komentára poďakujem, Deni pošlem previnilého smajlíka a sľúbim rýchlu nápravu, Miške napíšem vymyslenú historku o páde pri lezení na skalu, aby som nemusela priznať, že sa na mňa strepala knižnica, keď som sa pokúsila o jej reorganizáciu, a potom sa odpracem do domu, odkiaľ je lepší výhľad za plot. Nutne potrebujem vedieť, či sa sem niekto nasťahuje a či je Legenda skutočne iba neškodné zviera, alebo mám byť pred ním na pozore.

Opretá o barlu sa postavím k oknu a sledujem, ako vysoký chalan nosí zo starej hrdzavej dodávky ďalšie krabice a tašky, ako si čupne a hladká psa, ako si naťahuje ruky s úklonom do strán a oddychuje usadený na rozpadnutej lavičke, na ktorej zvykla sedávať Blažka. Nevidím mu poriadne do tváre, ale i tak pohľad naňho stojí za to. Čierne rifle s dierami na kolenách má vypasované, pod tričkom v rovnakej farbe sa mu črtajú pevné paže a na krku sa pri pohybe hojdá známka, akú zvyknú nosiť vojaci.

Mať takého suseda by bolo super! Mohla by som stalkovať a v duchu vymýšľať všemožné príbehy, do ktorých by som ho zasadila ako hlavnú postavu. Vždy ma bavilo splietať rôzne fikcie so skutočnými ľuďmi, o ktorých nič neviem. Je to vzrušujúce a trénujem si tak predstavivosť, ak by sa zo mňa raz stala spisoška.

Vtom ktosi zazvoní pri dverách. Pomyslím si, že asi prišiel za otcom niektorý z jeho kamarátov, aby mu pomohol s opravou auta, a tak ma prekvapí, keď po otvorení zbadám Lukáša.

„Nutne sa potrebujem niekam zašiť a psychicky nachystať na blížiacu sa pohromu,“ vyhŕkne a bez opýtania sa vtlačí do dverí. Za roky, ktoré sa poznáme, sa u nás správa ako doma. Nezazlievam mu to, práve naopak. Som rada, že mi nahrádza súrodenca, ktorého som nikdy nemala. Hoci nás nespája pokrvné puto, drží nás pokope čosi viac. Silné priateľstvo, spriaznenosť a dôvera.

Skopne tenisky, jedna pristane pri skrinke, druhá odletí do polky chodby, potom zamieri do kuchyne, ponúkne sa bublaninou a za hlasného prežúvania sa v izbe zvalí na ustlanú posteľ.

„Pusti hudbu, je tu ticho ako v hrobe,“ zabručí, založí si ruky pod hlavu a civie do stropu. „Počuť aj vlastné myšlienky. Vyrazí mi z nich dekel a urobí vám do strechy dieru.“

„Uleteli ti včely?“ spýtam sa a zapnem rádio, v ktorom práve hrá veselá pesnička. Letný hit, ktorého rytmus ma ihneď chytá do tanca. Before I even knew her name, la-la-la, It felt like ooh, la-la-la… Škoda, že ma obmedzuje noha, už by som sa vrtela po celej izbe.

„Včely, osy, komáre…“ menuje a pozerá, ako krúžim aspoň rukami a driekom.

„Čo sa deje? Vaši spustili veľké upratovanie?“ podpichnem ho so smiechom. Lukáš je totiž neuveriteľný bordelár. Pod posteľou by ste mu našli všetko. Naozaj všetko! Predstavivosť bežného človeka je na jeho skládku prikrátka.

Nie je to tak dávno, čo mu mama vyhádzala na trávnik celú izbu a prinútila ho všetko uložiť späť na svoje miesto. Špinavé ponožky do koša na bielizeň, zvyšky desiatej do smetiaka, komiksy do pivnice a neskôr na zberný dvor… Dodnes jej to nevie zabudnúť a považuje za najhorší zážitok vo svojom živote, pretože vyniesla na svetlo sveta jeho prísne strážené súkromie.

„Horšie,“ frkne nešťastne.

„Vyslali ťa ručne umyť riad,“ hádam ďalej. „Veď už ma nenapínaj! Si neznesiteľný, keď takto dramatizuješ.“

„Príde k nám na víkend krstná,“ povie, akoby to znamenalo koniec sveta.

„No a?“

Potľapká vedľa seba, aby som sa na posteľ zvalila i ja. Sadnem si na kraj a v duchu preklínam chvíľu, keď budem musieť povystierať plachtu. S barlami sa mi také činnosti robia ťažko a pri babke by mi rozhádzaná posteľ neprešla. „Akoby si nevedela, aká je. Zasa bude mať milión poznámok k mojim vlasom, oblečeniu, spôsobu reči… Milión spôsobmi mi ukáže, aký som neschopný pako.“

Venujem mu zúčastnený pohľad. Nemá to ľahké. Nikdy nemal.

„Dáš si šiltovku a konverzáciu osekáš na mmm, hmm, ehm,“ navrhnem.

„Jasné. A nasúkam sa do širokých riflí, trička s nápisom Som normálny a pustím si dychovku.“

„Nepreháňaj. Bude stačiť aj bez nápisu,“ poviem zo žartu a chytím ho za ruku. Čierny lak na nechtoch má miestami olúpaný, vytvára nepekné mapy, tak mi napadne dať mu ho do poriadku. „Poď, urobíme si babský večierok. Len my dvaja,“ mrknem sprisahanecky, načo sa prudko posadí a nadšene ma objíme.

„Tušil som, že mi pozdvihneš náladu,“ vtisne mi na líce letmý bozk.

Vonia ako kvety. Ako leto. Ako žena, ktorá to prehnala s drahým parfumom. Zhlboka sa nadýchnem a nechám vôňu preniknúť do seba. Lukáš je moja najlepšia priateľka. Priateľ. Oboje. Je ako kinderko. Sladký na povrchu a s prekvapením vnútri.

Zo skrinky vytiahne odlakovač a laky, vatové tampóny, gél na vlasy, tužidlo, hrebeň, maľovátka, a vlasy si skrotí čelenkou. Má ich dlhšie ako väčšina báb. Havranie a rovné. Husté, až mu potajme závidím. Čo by som dala za také namiesto vrabčieho svetlého hniezda!

„Dnes budeš, kým len chceš,“ vypadne zo mňa povzbudivo, na zdravej nohe preskáčem ku kobercu, rozložím všetky naše čačky do stredu a kým si Lukáš sadne do tureckého sedu, ja si hľadám polohu, pri ktorej ma netlačí sadra. „V tejto izbe je povolené všetko.“

„Všetko?“

„Úplne. Akoby si nevedel! Môžeš byť škaredý aj pekný, baba aj chalan, smieš mať rád aj nenávidieť. Steny nemajú oči ani uši. Nie si tu predsa prvý raz.“

„Kiež by ich nemal ani svet.“

„Ale no…“

Z rádia sa vyvalí hlas Lady Gaga a slová pesničky chcem tvoju škaredosť, chcem tvoju chorobnosť, chcem tvoje všetko povedia to podstatné za nás.

Z chodby sa ozve babkin hlas. Zasa hromží a nadáva na mamu. Sú ako pes a mačka. Nevedia sa zhodnúť na ničom a sústavne vyhľadávajú dôvody na konflikt. Keď nejde o kvety, hádajú sa o varení, výchove, počasí… Beriem to už ako nutnú súčasť koloritu našej domácnosti. Bez nich by bola ešte väčšia nuda. Takto sa s otcom aspoň máme na čom smiať.

Tentoraz sa mi však nechce počúvať jej krik a tak požiadam Lukáša, aby nenápadne zavrel dvere.

Netrvá však dlho a babina sa vrúti dnu.

„Čo tu vy dvaja robíte?“ premeria si nás prísnym pohľadom, keď si naklonení k sebe rozprávame tajnosti.

„Nič.“

„Nič,“ vypadne z nás jednohlasne.

„Fetujete?“

„Čože?“ nechápavo zavrtím hlavou. Čo jej to len napadlo! Asi jej horúčava udrela do hlavy a dostala úpal.

„Smrdí to tu ako v predajni s farbami.“

„To cítiš lak, babi,“ zasmejem sa a veľavravne pozriem na Lukáša, ktorý máva rukami, aby mu zaschol na nechtoch. Naniesla som mu hrubú vrstvu parížskej modrej. Vyzerá úžasne a ladí mu k vlasom. Keby som bola chalan a on skutočné dievča, zaľúbila by som sa do neho až po uši.

„Bude sa vám točiť hlava, spadneš a zlomíš si aj druhú nohu,“ obíde nás a otvorí okno dokorán. „Kto to videl, aby si…“ zadíva sa na Lukáša a radšej nedokončí. Nikdy mu nevyhadzuje na oči jeho inakosť, za čo som jej nesmierne vďačná, hoci neraz má namále. Nechce zraniť jeho city. Vie, že dosť mu ich zraňujú ostatní a nech je babina aká je, nezaprie citlivosť a empatiu. „Ale nič. Nič. Aj tak ma v tomto dome nikto nepočúva.“

„Babi, počúvame ťa všetci. Nedá sa nepočúvať ťa,“ oponujem a neubránim sa smiechu. Jej ostrý hlas sa skutočne nedá nevnímať. Aj nahluchlý by ju počul.

„Takú by som ti…“ pohrozí mi a pokrúti hlavou.

„Namaľujeme aj teba, ak chceš. Pristala by ti fialová. Ako orgován. Ten máš predsa rada.“

„Nevymýšľaj,“ frkne, ale zrak jej padne na fľaštičku s lakom a nedokáže skryť, ako ju na chvíľu môj nápad zaujme. Bezpochyby sa jej pred očami vynorí obraz upravených rúk, s ktorými by sa pochválila rovesníčkam pri partičke mariášu, ktoré organizujú každý prvý piatok v mesiaci u jednej z nich.

„Mohli by sme vám spraviť aj nový účes,“ pridá sa Lukáš, načo babka odmietavo kývne a vypochoduje z izby. Škoda. Mohli sme rozšíriť našu bizarnú dievčenskú skupinu.

Keď dokončíme dielo a obaja máme na očiach temné dymové tiene a na ústach červený rúž, Lukáš sa vrhne na skriňu. Je pre mňa záhadou, že mu sedí väčšina môjho oblečenia. Niekedy, keď tu ostane spať, natiahne sa do dievčenských vecí a hovorí, že tak sa cíti najlepšie a pripadá si skutočný, živý, neumelý. Vonku sa však skrýva za úzke nohavice, jednofarebné košele a čierny klobúk. Odrezáva sa od sveta slúchadlami v ušiach a hudbou, ktorá ho unáša za hranice konvencií, prípadne okuliarmi s tými najtmavšími sklami pod slnkom.

Sám sebou v celej otvorenosti a kráse je len s pár ľuďmi. Vážim si, že patrím medzi nich a teším sa, že občas k sebe púšťa aj Didu. Najprv mi vyčítala, že sa priatelím s podivínom, ale časom si i ona uvedomuje, že čudáctvo je pojem, ktorý sme si vytvorili my ľudia, naša kultúra a zvyky, že to nie je niečo prirodzené. Prirodzená je práve inakosť. Rozmanitosť. Ako medzi ľuďmi, tak i v prírode. A čím je väčšia, tým žiaducejšia. Prirovnávam ju ku kvetom. K biodiverzite. Chýbala by. Tak isto ako by chýbali aj ľudia ako Lukáš. Spestrujú predsa naše životy, prinášajú nový vietor, menia fádne zaužívané pravidlá na slobodu.

Lukáš vytiahne košeľu so stojatým golierom, primeria si ju a potom mi ju hodí.

„Obleč sa, ideme von,“ zavelí.

„Si si istý?“ prekvapene naňho pozriem, keďže málokedy sám navrhne, aby sme vypadli spomedzi štyroch stien.

„Nie, ale pri rybníku je rozlúčka s letom, tak ti chcem dopriať ešte trochu radosti pred nástupom do školy. Nemôžeš posledný víkend prázdnin kysnúť doma. To by som si neodpustil.“

„Ani mi ju nepripomínaj,“ prosebne zopnem ruky. Predstava návratu do lavíc ma desí už niekoľko posledných dní. Niežeby som školu vyslovene neznášala, aj spolužiaci sú fajn, ale ranné vstávanie je pre mňa peklo, na ktoré si asi nikdy nezvyknem. Kdesi som čítala, že byť nočnou sovou neznamená lenivosť a že za prevrátený rytmus môže genetika, ale pochybujem, že by mi to u triednej prešlo ako argument, keď pravidelne meškám na vyučko.

„S nadšením sme na tom rovnako a preto treba čo?“ vystrúha veľavýznamnú grimasu.

„Blicovať?“

Prevráti oči a zasmeje sa.

„Užiť si voľno, kým sa ešte dá. Nedovolím, aby si premárnila posledné pekné dni.“

„Nemárnim ich,“ namietnem, no obaja vieme, že klamem, až sa práši. „Mám sa spýtať, čo si predstavuješ pod pojmom užiť si?“ Spojenie užívania a Lukáša mi nesedí. Nevyjadruje sa tak. Netúži po zábave takého typu.

„Nie. Ale…“ zdvihne ukazovák a prižmúri jedno oko. „Sľubujem, že nudiť sa nebudeš.“

„Prečítaš mi z Kvetov zla a nalejeme do sebe litre kofoly, zatiaľ čo na druhom brehu bude bujará zábava pri živej hudbe?“

„Skvelý plán, nie?“

„Neznie zle,“ pripustím, keďže teraz by sa mi tancovať aj tak nedalo.

„A možno bude aj ohňostroj.“

„Uuu,“ naoko nadšene zavýskam. Ohňostroj je v našej dedine hotová atrakcia. Zvyčajne sa tu nič nedeje a vládne svätý pokoj, čiže kolosálna nuda.

Vezmem vak, vložím doňho dve knihy, Baudelairovu zbierku básní pre Lukáša, na ktorú nedá dopustiť, hoci nechápem prečo, ale asi sa mu páči kontroverznosť tejto poézie, pre seba prvý babský román, čo mi padne pod ruku, v kuchyni zabalím do servítky poriadny kus bublaniny a keď si s Lukášom obaja nasadíme klobúky, ja zo zvyku a on pre pocit istoty, vyrazíme v ústrety večeru.

Pri odchode zakričím mame, že idem von, ale ledva ma zaregistruje. Ešte stále sa venuje kvetom.

Za plotom vládne pokoj. Iba krabice roztrúsené po dvore prezrádzajú, že som si nového suseda a jeho psa v zúfalej snahe rozbiť stereotyp a vniesť do dní trochu vzrušenia nevymyslela.

Plánujem o ňom povedať Lukášovi aj Dide, ale až neskôr. Najprv si ho chcem poobzerať, krátko privlastniť ako tajomstvo, na ktoré si robím neprávom nárok.

Druhá kapitola

Záchrana

Zvalíme sa do trávy kúsok od brehu rybníka. Okrem kačíc v ňom pláva niekoľko detí a od hladiny sa odrážajú lúče klesajúceho slnka. Jeho skorší západ neúprosne pripomína blížiacu sa jeseň.

Dolieha k nám ľudovka, džavot ľudí, veselé detské výskanie. Dedinská zábava, akú tu možno zažiť málokedy. Pri stánkoch s občerstvením a provizórnom pódiu sa zišli celé rodiny aj z okolitých obcí a mesta, keďže rybník je vyhľadávaný ako príjemný únik od páľavy počas vrcholiaceho leta. Minulý rok tu starosta zorganizoval dokonca vonkajšie kino a každú sobotu sa premietal starší, no nie najhorší film, a je škoda, že sa k tomu nevrátil i túto sezónu. Bolo príjemné tráviť tu medzi ľuďmi čas.

„Dostal som chuť na niečo grilované,“ povie po chvíli Lukáš a zakrúti nosom. Vôňa mäsa z druhej strany sa nesie až sem. Nepopieram, že aj mne sa z nej zbiehajú sliny. „Pozývam ťa,“ zahlási, aj keď viem, že jeho vreckové je bieda. Nechcem mu však kaziť radosť a tak súhlasím.

„Jedine ak ma odnesieš,“ zaškerím sa. Cesta sem ma vyšťavila a z myšlienky na každý krok navyše sa mi moce hlava.

„Naskoč,“ postaví sa, natrčí chrbát a počká, kým ho oblapím okolo krku a zdravou nohou sa mu zakvačím do pása.

„Zlomím ťa ako steblo,“ rozosmejem sa, keď sa ledva-ledva vystrie.

„Nepodceňuj ma. Som silnejší, ako si myslíš.“

„Leda tak duchom,“ podpichnem ho, no nepúšťam sa a dovolím, aby prešiel zopár krokov, kým ma nezhodí aj sám. „Kým by sme sa tam došuchtali, bude aj ráno. Bež! A dones mi niečo dobré,“ popoženiem ho, vrátim sa na pôvodné miesto a kým je Lukáš preč, s otvorenými očami snívam o tom, aké by bolo fajn ocitnúť sa práve teraz uprostred zábavy. Možno by som mala šťastie a spoznala nejakého super chalana, ktorý by ma vyzvŕtal na polku, ktorú aj tak neviem tancovať, ale jemu by to nevadilo. Zavŕšila by som prázdniny veľkolepo. Románovo. Presne ako dievčatá v knihách, ktoré tak rada čítam. Bola by som Bella na maturiťáku, Marlena na tancovačke, Lou na svadbe…

Keď sa Lukáš vráti s dvomi papierovými táckami plnými dobrôt a veľkou fľašou kofoly pod pazuchou, pôsobí nesvoj. Má rýchly krok, v tvári známy výraz sklamania, hlavou sklonenú a pohľad upretý k zemi. Srší z neho nepohoda. Akiste sa čosi udialo.

„Čo je?“

„Sobota.“

„Dobre vieš, že na to sa nepýtam.“

„Večer,“ zanovito ide svoje. „Grilované párky s horčicou, chlebom a baraními rohmi.“ Prekríži nohy, ako to vie azda len on, a sadne si vedľa mňa do tureckého sedu. Podá mi jednu tácku a začne jesť.

„Hej,“ poviem o čosi hlasnejšie. „Čo sa stalo? Padla ti na hlavu šiška?“

„Val, kašli na to. Nekazme si večer,“ hlesne, otvorí fľašu, ktorá začne kypieť, a trocha kofoly sa mu vyleje na nohavice.

„Kazí mi ho tvoje zahmlievanie. Na, utri sa,“ strčím mu balíček papierových vreckoviek a sledujem, ako nimi odsáva lepkavú vlhkosť.

Keď klopí oči, vynikajú mu tiene aj ostré linky. Vždy som obdivovala, ako ich vie nakresliť. Moje sú zakaždým krivé a každá iná. Veľa dievčat by sa mohlo od neho učiť a závidelo by mu šikovnosť pri maľovaní.

Vytuším, že doňho zasa niekto rýpal.

Takto sa správa zvyčajne len vtedy, keď sa snaží utiecť nielen pred svetom, ale i pred sebou, pred tým, aký je, aké má túžby a radosti. A mne je to vždy tak nesmierne ľúto, že by som najradšej vstala a ihneď nakopala do zadku všetkých zadubencov, ktorým prekáža čokoľvek a ktokoľvek, kto sa vymyká konvenciám.

Opriem sa o neho a pustím sa do jedenia i ja. Vrie vo mne hnev a neviem, čo povedať, aby som situáciu nezhoršila. Možno by bolo lepšie mlčať a viac to nerozmazávať, no nedá mi to.

„Nemusia ťa mať všetci radi, Luki. Stačí, ak stoja pri tebe ľudia, na ktorých záleží. Nie?“ nahnem sa pred neho tak, aby som mu videla do tváre, a počkám, kým sa nám stretnú pohľady.

Prikývne, hoci jeho oči hovoria niečo iné. Nemo kričia o pochopenie.

„Svet je plný idiotov, nemôžeš si brať k srdcu každého, kto si nevidí ďalej od nosa,“ povzbudivo ho pošúcham po chrbte.

„Veď neberiem,“ mykne plecom a všimnem si, ako s námahou prežúva a prehĺta kus chleba.

„Chceš si zatancovať?“ napadne mi a hneď aj navrhnem, aby som zmenila tému a rozohnala chmúry v jeho hlave. „Chodil si predsa na folklór, môžeš ma naučiť kroky.“

„Tu a teraz?“ pousmeje sa.

„Jasnačka!“ vstanem, podopriem sa o barlu a počkám, kým ma chytí okolo bokov. „Vždy som chcela vedieť kroky na ľudovky.“

„Neklam.“

„Trochu môžem.“

„Ty hej,“ súhlasí a ukáže mi základný krok.

Cupitám, poskakujem, strácam a hľadám rovnováhu, smejeme sa, pokúšame sa trafiť do hudby a na chvíľu zabúdame na všetko zlé. Znova a znova si vytvárame bublinu, ktorá patrí len nám. A ja taká jak i mac, cingilingibom, čarne oči mu…

„Súkromná teplošská párty?“ ozve sa za nami, keď skúšame otočku.

Lukáš ako na povel stuhne, ja sa prudko obrátim, až takmer spadnem.

„Chceš sa pridať?“ vyletí zo mňa skôr, ako sa stihnem pozrieť na prišelca. Cingilingibom.

„Vyzerám ako prihriaty?“

„To musíš vedieť ty,“ pokúšam sa odzbrojiť ho úsmevom a urobím ešte zopár veselých pohybov do rytmu.

„Val, kašli na to,“ začujem prosebný Lukášov hlas a pocítim na ruke dotyk. Stisk. Ťah. „Radšej to zabaľme.“

„Pustil si do gatí?“ vysoký mohutný chalan približne v našom veku vystúpi z tieňa veľkej borovice a podíde bližšie. Nasleduje ho ďalší, už na prvý pohľad rovnako naladený. „Maľovať sa ako baba, to by ti išlo. Aj utekať ako baba. Nie si ty náhodou baba?“ Zavŕta do Lukáša tvrdý pohľad, z ktorého mrazí.

„Ak by aj bol, tak čo?“ spýtam sa.

„Tak to by bol prúser. Ty si jeho hovorkyňa?“ vyletí a dýchne mi do tváre. Smrdí cesnakom, asi jedol langoš. Ale nielen ním. Páchne zlosťou, nenávisťou a chrapúnstvom. Cítim ich z neho tak zreteľne, až mi žalúdok urobí premet. „Zatancuješ si aj s nami prihriaty slaďák, baba? Raz-dva, dva-dva…“ pichne prstom do Lukáša a zhodí mu klobúk.

Zhnusene sa odtiahnem a postavím sa obranne pred neho, hoci je to trápne ako trápnejšie. Obzvlášť so sadrou na nohe a barlou v ruke. Napadne mi, že by som sa ňou mohla v prípade potreby poriadne zahnať a použiť ju ako zbraň. Ak by som z celej sily švihla, mohla by byť účinná. Ktovie, čo sa im preháňa hlavou a na čo sem prišli, no priateľský rozhovor isto nie je ich motiváciou.

„Nemáte tu čo robiť,“ zrazu zahučí a uhladí si vlasy. Jednotlivé pramene má zlepené a pritisnuté k hlave. Marí sa mi, že som ho už niekde videla, ale neviem ho takto narýchlo zaradiť. Možno na ihrisku vo vedľajšej dedine alebo v autobuse cestou do školy. Na dlhé premýšľanie však nie je správny čas. „Si hluchý? Odpáľ a zahrab sa pod zem. Nie si tu vítaný,“ zavrčí.

„Povedal kto?“ odseknem.

„Slušní ľudia.“

„Pasoval si sa za ich kráľa? Samozvaný korunovaný…“

„Nebuď drzá,“ nenechá ma dohovoriť a rýchlym pohybom ma obíde, aby sotil Lukáša. „Zmizni. Kazíš morálku. Deti sa ťa boja a všetci sú z teba zhnusení.“

Vyhadzovač, strážca mravov, hovädo. Pomyslím si, ale radšej slová, ktoré sa mi naliehavo derú na jazyk, potlačím.

Znova ho sotí. A zasa. Až kým Lukáš nespadne do trávy a inštinktívne si neskryje tvár. Vyzerá ako vystrašené mačiatko. Stisne mi srdce ľútosťou a do žíl sa mi razom vyplaví hnev.

Zaženiem sa barlou, ale mocná ruka mi ju chytí a zastaví ma. Ani sa nenazdám, ocitnem sa v tuhom zovretí.

Dupem na nohu vo vyleštených topánkach, mykám sa, nespúšťam kamaráta z očí a modlím sa, aby z rybníka vyskočila veľká mäsožravá ryba a odhryzla im hlavy.

„Nikoho sme neotravovali,“ precedím cez zuby. „Nechápem, čo máte za problém.“

„Iba chudák sa vyhráža zranenej babe a slabšiemu.“

„Lebo čo? Bu-bu-bu?“

Či?