Vše pro lásku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.baronet.cz

www.albatrosmedia.cz

Lisa Kleypas

Vše pro lásku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2008 by Lisa Kleypas

Translation © Jana Vlčková 2009

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-269-2268-1

ISBN e-knihy 978-80-269-2270-4 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-269-2271-1 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-269-2267-4 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

Pro Jennifer Enderlinovou, ženu mnoha předností.
Moudrou, talentovanou, krásnou a velkorysou.
Děkuji Ti za to, že přinášíš spoustu radosti do mého osobního i pracovního života.

L. K.

Prolog

Žily, byly čtyři mladé dámy, které v průběhu londýnské společenské sezony potupně proseděly na židli každý bál či večírek. Nakonec se spolu daly do řeči. Uvědomily si, že ačkoliv si navzájem konkurují, neboť se zajímají o stejnou skupinu pánů, víc získají jako přítelkyně než soupeřky. Kromě toho si stačily jedna druhou oblíbit. Rozhodly se spojit síly a společně se pustit do hledání vhodných manželů. Začaly s tou nejstarší, Annabelle, a skončily u nejmladší Daisy.

Říkaly si čekanky a Annabelle z nich byla rozhodně nejkrásnější. Jenže neměla ani penny, což ji velice znevýhodňovalo. Třebaže většina svobodných pánů snila o manželce s půvabnou tvářičkou, posléze se obvykle spokojili s tučným věnem.

Ostýchavá Evie na první pohled upoutala zářivě rusou hřívou a spoustou pih. Vědělo se o ní, že jednoho dne jí spadne do klína ohromné dědictví po otci. Bohužel nemohla spoléhat na urozený původ. Její otec býval kdysi boxerem a vlastnil hráčské doupě, čímž hodně poškodil dobrou pověst své dcery. Takovou překážku nevinná mladá dáma hned tak nepřekoná. Ba co hůř! Evie navíc ošklivě koktala. Každý muž, který se s ní pokoušel navázat rozhovor, posléze připustil, že v průběhu kostrbaté konverzace nevýslovně trpěl.

Sestry Lillian a Daisy pocházely z New Yorku. Jejich otec nesmírně zbohatl výrobou a prodejem mýdla. V žilách jim nekolovala modrá krev, neovládaly etiketu, nikdo je nechtěl představit urozené společnosti. Tvrdohlavá Lillian se občas chovala panovačně, zato její sestra Daisy, věčný snílek, s politováním shledávala, že skutečný život není tak zajímavý jako romány, které dychtivě čte.

Čekanky si vzájemně pomohly proplout nástrahami londýnské společnosti. Utěšovaly se, podporovaly, čelily mnoha nebezpečím, smutku i radostem. Všem se podařilo najít hodného manžela a už se jim nikdo neposmíval.

Avšak s každou novou společenskou sezonou se objevily nové čekanky. (Vždycky se najdou děvčata, která pánové ke své škodě okatě přehlížejí.)

Zrovna se blížily Vánoce, když do Anglie přijel Rafe Bowman, nejstarší bratr Lillian a Daisy. Nikdo tehdy netušil, že se život jedné londýnské čekanky záhy změní…

Kapitola 1

LONDÝN 1845

„Už je to jisté,“ prohlásila spokojeně lady Westcliffová a odložila stranou dopis od svého bratra. „Rafe přijede přesně za čtrnáct dní. Loď, na které připluje, se jmenuje Vzdušný vír, což se podle mě s ohledem na bratříčkovy zásnuby docela hodí.“

Pohlédla na Annabelle a Evii, které se na podlaze salonu potýkaly s velkým kruhem z červeného sametu. Sešly se v Lillianině londýnském sídle, aby si dopřály odpolední čaj a trochu si popovídaly.

Přítelkyně se snažily vyrobit podložku pod vánoční stromek, přesněji řečeno napravit Lillianin neúspěšný pokus a zachránit látku před vyhozením. Evie na jedné straně párala kus ledabyle přišité brokátové stuhy, zatímco Annabelle opatrně zastřihovala a špendlila původně křivý okraj.

Chyběla jen Lillianina mladší sestra Daisy, která žila se svým manželem v Bristolu. Annabelle z duše toužila ji vidět a zjistit, jak se jí vede. Naštěstí budou brzy Vánoce a všechny se sejdou v Hampshiru.

„Co myslíš, bude mít tvůj bratr velké potíže přesvědčit Natálii, aby si ho vzala?“ vyzvídala Annabelle a hned nato se zamračila, neboť na látce spatřila velkou tmavou skvrnu.

„Ale vůbec ne!“ odvětila pohotově Lillian. „Je hezký, šarmantní a velmi bohatý. Co by proti němu mohla Natálie mít? Tedy opomineme-li skutečnost, že je Američan.“

„Nu… Daisy říkala, že je to pěkný darebák, a některé ženy nemají…“

„Nesmysl!“ zvolala dotčeně Lillian. „Rafe žádný darebák není! Ano, zoral už několik políček, ale který zdravý chlap ne?“

Annabelle ji pochybovačně pozorovala. Ačkoliv většina lidí považovala Lillianinu mladší sestru za romantického snílka, její postřehy bývaly věcné a výstižné. Jestliže prohlásila, že je její bratr darebák, určitě k tomu měla pádný důvod.

„Pije? Holduje hazardním hrám?“ zeptala se na rovinu Annabelle.

Lillian ostražitě nakrčila čelo. „Občas.“

„Chová se hrubě a nevhodně?“

„Je Bowman. My to jinak neumíme.“

„Prohání ženské?“

„Samozřejmě.“

„Byl vůbec někdy nějaké věrný? Zamiloval se?“

Lillian se zakabonila. „O tom mi není nic známo.“

Annabelle povytáhla obočí a pohlédla na Evii. „Co si o tom myslíš ty?“

„Je to darebák,“ zazněla stručná odpověď.

„Tak dobrá,“ broukla Lillian. „Tak je darebák. Ale to neznamená, že by se nemohl Natálii dvořit. Některé ženy takoví muži přitahují. Jenom se podívej na Evii.“

Evie se dál trpělivě zabývala brokátovou stuhou. Rty jí zvlnil potutelný úsměv. „Všechny darebáky ráda ne-nemám,“ prohlásila, aniž odtrhla zrak od práce. „Jenom jednoho.“

Evii, nejjemnější a nejplašší ze všech čekanek, se podařilo získat srdce neblaze proslulého zhýralce lorda St. Vincenta, který darebákem rozhodně byl. Evie, mimořádná kráska s velkýma modrýma očima a rusými vlasy, byla nepředstavitelně ostýchavá. Kromě toho zadrhávala v řeči. Avšak vyzařovaly z ní klidná síla a noblesa, díky nimž svému manželovi dočista zamotala hlavu.

„A ten tvůj bývalý darebák tě očividně zbožňuje,“ prohlásila Annabelle. Na okamžik se odmlčela, aniž spustila rusovlásku z očí. „Udělala mu zpráva o děťátku radost?“

„Ach ano, je…“ Evie se odmlčela a věnovala přítelkyni užaslý pohled. „Jak to víš?“

Annabelle se zakřenila. „Všimla jsem si, že tvoje nové róby mají vpředu a vzadu sklady, což se dá vysvětlit jedině tím, že začneš přibývat na váze. Šaty tě okamžitě prozradily, má drahá.“

„Ty čekáš malé?“ vypískla nadšením Lillian. Vyskočila z pohovky, padla na kolena vedle kamarádky a vroucně ji objala. „Tomu říkám novina! Jak se cítíš? Už tě trápí nevolnosti?“

„Zle se mi udělalo pouze ve chvíli, kdy jsem uviděla, cos provedla s podložkou pod vánoční stromek,“ smála se tázaná nevázanosti své přítelkyně. Člověk často zapomínal, že má před sebou hraběnku. Lillian na bujarosti neubralo ani vysoké společenské postavení.

„Ach! Neměla bys sedět na podlaze!“ zhrozila se. „Ukaž, dej mi ty nůžky! Já tu zatracenou věc odpářu sama.“

„Ne!“ odvětily dvojhlasně Annabelle a Evie.

„Lillian, drahá,“ pokračovala energicky Annabelle, „ty se k téhle podložce ani nepřiblížíš. To, co dokážeš s jehlou a nití, by se mělo považovat za trestný čin.“

„Snažila jsem se,“ bránila se hraběnka. Čtverácky se zazubila a posadila se na paty. „Myslela jsem to dobře a zpočátku se mi dařilo. Jenže pak mě začaly ty drobné stehy unavovat, tak jsem to kapku urychlila. Ale podložku pod stromek mít musíme. A velikou, aby měl kam kapat rozehřátý vosk, až zapálíme svíčky.“

„Mohla bys mi prozradit, od čeho je tahle skvrna?“ Annabelle ukázala na tmavý flek na sametu.

Lillian se ospale zakřenila. „Myslela jsem, že se to vzadu schová. Převrhla se mi sklenice s vínem,“ přiznala provinile.

„Ty při šití popíjíš?“ zhrozila se Annabelle. Napadlo ji, že tím se všechno vysvětluje.

„Doufala jsem, že se tak lépe uvolním. Práce s jehlou mě děsně znervózňuje.“

Annabelle se na ni tázavě usmála. „Proč?“

„Připomíná mi chvíle, kdy jsem vyšívala a stála nade mnou matka. Kdykoliv jsem popletla vzor, klepla mě pravítkem přes prsty.“ Mladá žena se zazubila, avšak její oči zůstaly smutné. „Byla jsem příšerné dítě.“

„Bylas báječné dítě, o tom nepochybuji,“ ujistila ji vlídně Annabelle. Považovala za zázrak, že s ohledem na protivnou a upjatou matku vyrostly ze sester Bowmanových tak příjemné ženy. Jejich rodiče, Thomas a Mercedes, jsou nesmírně nároční, kritičtí a zároveň lhostejní, což je hrozná kombinace.

Před třemi roky Bowmanovi přivezli své dvě dcery do Londýna, poté co zjistili, že ani obrovské bohatství nepřiměje pány z vyšších newyorských kruhů, aby se o ně ucházeli.

Thomas Bowman se díky tvrdé práci, troše štěstí a ostrým loktům stal majitelem největší a nejrychleji se rozvíjející továrny na mýdlo na světě. Cena mýdla klesla natolik, že náhle bylo dostupné všem, a manufaktury v New Yorku a Bristolu stěží pokrývaly poptávku.

Ovšem ani dostatek peněz nikomu nezaručil, že si najde svoje místo mezi newyorskou smetánkou. O neurozené dědičky nikdo nestál, protože i potenciální ženiši si chtěli sňatkem především polepšit a na pomyslném společenském žebříčku postoupit o stupeň výš. Z toho důvodu se pro americké vdavekchtivé zbohatlíky stal Londýn pravým rájem, neboť město se zchudlými aristokraty jenom hemžilo.

Bowmanovým se splnil sen víc než bohatě, protože se jim podařilo Lillian provdat za Marka, váženého hraběte z Westcliffu. Zpočátku tomu nikdo nechtěl uvěřit. Že by si odměřený a mocný šlechtic vzal paličatou a hubatou dívku, jako je Lillian? Avšak Westcliff správně rozpoznal pod drsnou slupkou křehké jádro a vášnivě milující srdce, jež citově strádající dívka horko těžko skrývala.

„Byla jsem uličnice,“ přiznala Lillian na rovinu, „a Rafe jakbysmet. Naši druzí dva bratři, Ransom a Rhys, jsou na tom o chloupek líp. Někdy se mých lotrovin účastnila i Daisy, ale ta se po většinu času spíše oddávala snění a ležela v těch svých knihách.“

„Lillian,“ Annabelle pečlivě smotávala stuhu, „proč tvůj bratr souhlasil, že se setká s lady Natálií a Blandfordovými? Doopravdy se míní oženit? Potřebuje peníze, anebo jenom chce potěšit otce?“

„Nejsem si jistá,“ přiznala Lillian. „Nemyslím, že jde o finance. Rafe spekuloval na burze a vydělal spoustu peněz. Myslím, že už ho přestává bavit být s otcem věčně na kordy. Anebo…“ Zaváhala a přes obličej jí přelétl stín.

„Anebo?“ vybídla ji tiše Evie.

„Nuže, Rafe se chová jako bezstarostný kluk, ale ve skutečnosti nebyl nikdy šťastný. Naši se k němu chovali hnusně. Vlastně k nám všem. Nikdy jsme si nesměli hrát s dětmi, které podle nich neměly patřičnou úroveň. Dvojčata si vystačila mezi sebou, já měla Daisy, ale Rafe byl vždycky sám. Otec z něho chtěl vychovat vážného a důstojného chlapce, proto ho držel dál od ostatních dětí. Rafe nikdy neudělal nic, co otec považoval za rozpustilé.“

„Takže se nakonec vzbouřil,“ usoudila Annabelle.

Lillian se krátce ušklíbla. „Ach ano.“ Vzápětí ji veselí opustilo. „Teď mě napadá… Co se stane, když má mladý muž zčistajasna plné zuby serióznosti i rozmarného veselí? Co jiného mu zbývá?“

„To zřejmě brzy zjistíme.“

„Chci, aby byl šťastný,“ přiznala Lillian. „Aby našel někoho, o koho by se mohl starat.“

Evie zamyšleně pohlédla na kamarádky. „Už jste se s lady Natálií ně-někdy setkaly? Víte o ní něco?“

„Já ne,“ přiznala Lillian, „ale má vynikající pověst. Do společnosti byla uvedena teprve minulý rok a vzbudila značný zájem. Slyšela jsem, že je rozkošná a náramně dobře vychovaná.“ Odmlčela se a protáhla obličej. „Bratříček ji vyděsí k smrti. Jen Bůh ví, proč Blandfordovi s tímhle manželstvím souhlasili. Zřejmě potřebují peníze. Otec zaplatí cokoliv, jen když do naší rodiny napumpuje víc modré krve.“

„Kéž bychom si mohly promluvit s ně-někým, kdo ji zná,“ dumala Evie. „Třeba by mohl tvému bratrovi poradit, jak na ni. Co má ráda, a ta-tak.“

„Natálie má společnici,“ vzpomněla si Lillian. „Chudou sestřenici jménem Hannah. Příjmení si nepamatuji. Co kdybychom ji pozvaly na čaj?“

„Podle mě je to výborný nápad!“ zvolala Annabelle. „Jestli nám na svou chráněnku něco prozradí, Rafeovi by to mohlo velice pomoct.“

* * *

„Ano, musíš tam jít,“ prohlásil rozhodně lord Blandford.

Hannah před ním přešlapovala v salonu rodinného sídla v Mayfairu. Obývali jeden z menších domů, avšak na dobré adrese.

Mayfair se stal bydlištěm mnoha vážených aristokratických rodin, avšak v posledním desetiletí došlo v oblíbené oblasti k oživení stavebního ruchu a k půvabným náměstíčkům a širokým ulicím přibyly přemrštěně velké budovy postavené v gotickém stylu, do nichž se stěhovali bohatí průmyslníci.

„Udělej, co je v tvých silách,“ pokračoval Blandford, „abys mé dceři a panu Bowmanovi napomohla vytvořit láskyplný vztah.“

Hannah na strýce užasle zírala. O lordu Blandfordovi bylo známo, že je mužem soudným a uvážlivým. Proto nemohla uvěřit, že chce Natálii, své jediné dítě, provdat za neotesaného syna amerického podnikatele. Natálie je krásná, jemná a na svých dvacet let náramně moudrá. Může mít každého muže, na kterého ukáže.

„Strýčku,“ spustila opatrně, „nikdy by mě nenapadlo zpochybňovat vaše rozhodnutí, ale…“

„Ale zajímá tě, jestli jsem se náhodou nepomátl na rozumu, že?“ Uchechtl se a přikývl. Ukázal na křesla přistavená ke krbu. „Posaď se, má drahá.“

Málokdy spolu hovořili v soukromí, avšak dnes lady Blandfordová odjela spolu s Natálií navštívit nemocnou příbuznou. Hannah zůstala v Londýně, aby své sestřenici připravila šaty a osobní potřeby, které si vezme s sebou do Hampshiru, kde stráví nadcházející svátky.

Dívka se podívala do rozvážné a laskavé tváře muže, který k ní byl tak velkorysý, a otázala se: „Smím s vámi hovořit na rovinu, strýčku?“

Oči se mu zatřpytily. „Vždyť to ani jinak neumíš, Hannah.“

„Dobrá. Nuže… Pozvání od lady Westcliffové jsem vám ukázala z pouhé zdvořilosti. Nemám v úmyslu je přijmout.“

„Proč ne?“

„Protože mě k sobě zve jenom z toho důvodu, aby ze mě páčila informace o Natálii a ohromila mě údajnými ctnostmi pana Bowmana. Kromě toho je nad slunce jasnější, že bratr lady Westcliffové není pro Natálii dost dobrý!“

„Zdá se, že už jsi ho odsoudila,“ konstatoval mírně muž. „Proč jsi na Američany tak přísná?“

„Nevadí mi, že je Američan,“ bránila se dívka. „Za to přece vůbec nemůže. Jenže přichází z úplně jiného světa. Z jiné kultury. Má zcela odlišný žebříček hodnot. A bůhvíjaké chutě. Natálie si s ním nebude rozumět a nikdy nepozná opravdové štěstí.“

„Bůhvíjaké chutě?“ Blandford tázavě povytáhl obočí.

„Ano. Hovořím o moci a penězích. V New Yorku má možná nějaké postavení, ale tady je nula. A na to není Natálie zvyklá. Naprosto se jeden k druhému nehodí.“

„Máš samozřejmě pravdu,“ připustil Blandford, čímž ji překvapil. Pohodlně se uvelebil v křesle a propletl si prsty. „V některých ohledech budou nesourodý pár, ale možná se jim podaří zachránit příští generace téhle rodiny. Má drahá, mám tě rád jako svou druhou dceru, proto k tobě budu zcela upřímný. Nemám syna, který by po mně zdědil titul. Avšak je mou povinností postarat se o Natálii a svou choť – a já odmítám spoléhat na spornou velkorysost příštího lorda Blandforda. Chci je zabezpečit. Ke své hluboké lítosti jsem zjistil, že moje prostředky jsou velmi omezené.“

„Přece známe urozené Angličany, kteří by se s Natálií milerádi oženili. Co například lord Travers? Vaše dcera pro něho má slabost a on jistě vlastní hojné prostředky…“

„Přijatelné prostředky,“ opravil ji tiše strýc. „Nikoliv hojné. V porovnání s Bowmanem je chuďas. A to nemluvím o tom, co ten člověk zdědí po svém otci.“

Hannah nevěřila svým uším. Znala lorda Blandforda dlouhé roky. Věděla, že nikdy po majetku nebažil. Příslušníci aristokracie považovali hovory o financích za nepřípustné a hluboko pod svou úroveň. Z toho důvodu jimi okázale pohrdali. Proč má strýc najednou takovou starost o peníze?

Blandford si všiml jejího výrazu a nerudně se ušklíbl. „Ach dítě… Jak bych ti to jenom vysvětlil? Svět se na můj vkus příliš rychle mění. Všechno se dnes dělá jinak. Sotva si na něco zvyknu, už to neplatí. Povídá se, že nepotrvá dlouho a vlaky budou jezdit po celé Anglii. Všichni se budou mýt mýdlem, cpát se jídlem z plechovek a oblékat do šatů, které si koupí v obchodě. Rozdíl mezi obyčejnými lidmi a námi se citelně zúží.“

Hannah mu pozorně naslouchala. Uvědomila si, že uvízla někde v půli cesty mezi urozeným panstvem a lůzou, o níž strýc hovoří.

„Myslíte, že je to špatně, strýčku?“

„Ne tak docela,“ připustil po dlouhém rozmýšlení. „Pouze mě mrzí, že modrá krev a ušlechtilý původ nebudou za chvíli nic znamenat. Budoucnost závisí na nás. Musíme si uvědomit, že patří takovým společenským šplhounům, jako je Bowman. A také lidem typu lorda Westcliffa, kteří jsou ochotni obětovat, co musejí, aby udrželi krok s dobou.“

Hrabě Westcliff, švagr Raphaela Bowmana, je nesporně majitelem nejušlechtilejšího rodokmenu v Anglii a krev má modřejší než královna. Mimoto se o něm ví, že je nesmírně pokrokový, co se týče politiky i financí. Prozíravé investice mu vynesly majlant, zejména ty, které vložil do výroby lokomotiv. Povídalo se o něm, že se živě zajímá o obchod. A to prosím v době, kdy se většina urozených lidí spokojí se starými tradičními pořádky a získává skrovný výnos z pronájmu půdy.

„Takže vy si přejete vytvořit vztah jak k lordu Westcliffovi, tak k Bowmanovým,“ poznamenala Hannah.

„Zajisté. Moje dcera se tím pádem ocitne ve zcela mimořádné pozici. Provdá se za bohatého Američana a zároveň získá nadmíru urozeného švagra. Jako paní Bowmanová sice bude sedět na vzdáleném konci stolu, ale bude to stůl hraběte Westcliffa, což není zrovna zanedbatelný detail.“

„Aha,“ ucedila zamyšleně dívka.

„Ty s tím nesouhlasíš?“

Kdepak. Hannah rozhodně není přesvědčená, že její milovaná Natálie udělá bůhvíjaké štěstí s nevychovaným buranem, a to jenom kvůli tomu, aby se stala švagrovou lorda Westcliffa. Nicméně úsudek svého strýce nehodlala zpochybňovat. Alespoň ne nahlas.

„Spoléhám na vaši prozíravost, strýčku. Pouze doufám, že se výhody – anebo nevýhody – tohoto svazku brzy ukážou.“

Muž se tiše zasmál. „Ty jsi mi ale diplomat! Mám před sebou vskutku pozoruhodně bystrou mladou dámu. Možná chytřejší, než je zdrávo. Pro dívku bývá výhodnější, když má pohlednou tvářičku a prázdnou hlavinku jako moje dcera, než když je úplně obyčejná, zato mazaná.“

Hannah se neurazila, ačkoliv mohla k oběma připomínkám ledacos namítnout. Například že její sestřenice je všechno možné, jenom ne hloupá husička. Avšak dobře věděla, že to není inteligence, co k Natálii vábí houfy ctitelů.

Mimoto se nepovažovala za úplně obyčejnou. Měla hnědé vlasy, zelené oči, milý úsměv a slušnou postavu. Kdyby se mohla oblékat do módních šatů a přizdobit se šperky, mnozí by ji považovali za přitažlivou. Krása je v očích toho, kdo se dívá.

„Běž na čaj do Marsden Terrace,“ nařídil jí s úsměvem lord Blandford. „Zasej semena romantiky. Tenhle svazek musí vyjít. Jak správně podotýká Bard: ,Svět musí být zalidněn.‘“ Významně se na dívku zahleděl. „Až se nám podaří Natálii provdat, jistě si najdeš vlastního ctitele. Mám takové podezření, že se ti líbí pan Clark.“

Hannah cítila, jak se jí do tváře vkrádá zrádný ruměnec. V uplynulém roce obstarávala drobné sekretářské práce pro Samuela Clarka, blízkého přítele a vzdáleného příbuzného Blandfordových. Pravdou je, že ke štíhlému pohlednému blonďákovi, který byl o něco málo starší než ona, chovala tajné sympatie. Nyní se ukázalo, že nejsou tak tajné, jak se domnívala. „Nechápu, o čem to mluvíte, strýčku.“

„Jsem si jistý, že to víš až moc dobře,“ uchechtl se lord Blandford. „Ale na to je ještě čas. Nejprve zabezpečíme uspokojivou budoucnost pro Natálii, potom přijdeš na řadu ty.“

Hannah se usmála, ale svůj názor si nechala pro sebe. Věděla, že její představa „uspokojivé budoucnosti“ pro Natálii se od té strýčkovy zásadně liší. Sestřenice si zaslouží manžela, který bude plný lásky, zodpovědnosti a hoden její důvěry.

Ale jestli je tím pravým Rafe Bowman, to se teprve uvidí.

Kapitola 2

„Nerad bych, aby to vyznělo nafoukaně,“ poznamenal Rafe, „ale nemyslím si, že potřebuji radit, jak se mám dvořit dámě.“

Včera dorazil do Londýna a dnes se uvolil, že si dá čaj se svou sestrou Lillian a jejími přítelkyněmi. Lord Westcliff se omluvil, neboť musel navštívit továrnu na výrobu lokomotiv, jejímž byl spoluvlastníkem.

Rafe dlouho odolával pokušení odjet s ním. Je synem průmyslníka a kromě toho jej nesmírně zajímají nové stroje. Na druhou stranu ho Lillian požádala, aby s nimi zůstal, a on jí nikdy nedokázal nic odmítnout. Odjakživa ji obdivoval. Podle jeho názoru je tím nejlepším, co po sobě jeho rodiče na tomto světě zanechali.

„Slečna Appletonová ti radit nebude,“ opáčila Lillian a zamilovaně mu pocuchala vlasy. „Pozvaly jsme ji na čaj, aby nám o Natálii něco řekla. Napadlo mě, že by ses chtěl o budoucí nevěstě dozvědět co nejvíc.“

„O budoucí nevěstě bych zatím nemluvil,“ podotkl kysele Rafe. „I kdybych o ni stál, konečné rozhodnutí je na ní.“

„Právě proto teď musíš být zosobněný šarm, aby tě slečna Appletonová po návratu domů své sestřenici vřele doporučila.“ Lillian se odmlčela a vrhla na bratra teatrální výhružný pohled. „Uděláš to?“

Rafe se na sestru zazubil. Na koleně houpal její osmiměsíční dcerku Merritt. Děťátko zdědilo po svých rodičích tmavé vlasy a hnědé oči. Natáhlo baculatou ručku a vší silou uškublo strýčkovi z vesty jeden z knoflíků, který se vzápětí pokusilo nacpat do buclatých úst. „Kdepak, miláčku.“ Mladík vyprostil knoflík ze zatnuté pěstičky a Merritt začala na protest kvílet. „Je mi to líto,“ prohlásil kajícně. „Taky bych řval, kdyby mi někdo vzal něco, co mě zajímá. Ale tímhle by ses mohla udusit, zlato, a tvoje máma by mě vystěhovala do Číny.“

„Pouze za předpokladu, že bys dřív nepadl do spárů Westcliffovi,“ upřesnila Lillian a převzala plačící batole. „Pojď ke mně, srdíčko. Maminka nedovolí, aby tě ošklivý strýček Rafe dál trápil.“ Čtverácky se ušklíbla, nakrčila nos a dál chlácholila vřískající dceru.

Jakmile se dítě uklidnilo, matka je předala chůvě, aby je odnesla do dětského pokoje v patře. Zároveň do salonu vstoupily Annabelle a Evie.

Rafe zdvořile povstal a oběma se uklonil. Následoval představovací rituál.

„O co je Daisy menší na výšku, o to je větší osobnost,“ prohlásila Lillian.