Bohumil Kos

Julie na laně

Divadelní povídky

(ukázka)

© Bohumil Kos, 2024

Všem, pro které je divadlo víc než povolání…

V rámci jubilejního X. ročníku GRAND Festivalu smíchu 2010 jsme vydali publikaci První pokus. Jednalo se o šest vtipných povídek z divadelního prostředí, které byly pravděpodobně inspirovány zákulisním životem ve Východočeském divadle. Ale kdo ví…

Kdo se skrýval pod pseudonymem Jarad Portský, nebylo (nejen) pardubickým čtenářům a návštěvníkům divadla známo, ale překvapil až neuvěřitelnou znalostí divadelního prostředí. Byl to někdo ze zaměstnanců? Nebo poučený divák a fanoušek múzy Thálie?

Povídky se setkaly s vřelým přijetím a autor měl tak motivaci psát dál. Přepsal původní dílko a přiřadil další příběhy z atraktivního prostředí divadla. Pro Východočeské divadlo Pardubice je velkou ctí být inspirací pro vznik literární tvorby.

A tak při příležitosti XVI. ročníku GRAND Festivalu smíchu přinášíme čtenářům další knihu povídek Julie na laně, která potěší svěžím humorem i lehkou nadsázkou. Jsme přesvědčeni, že pobaví nejen návštěvníky a milovníky divadla.

P. S. Všechny postavy v povídkách jsou smyšlené. Jakákoliv podobnost se zaměstnanci VČD je čistě náhodná.

Jana Uherová

OBSAH

Ptačí hnízdo

Večírek

Korálky

Evropská prkna

Ztracená rekvizita

Peřiny

Premiéra na sněhu

Hamlet benátský

Trhák

Tetička

Zlatý hřeb

Julie na laně

Ptačí hnízdo

„Sršni jsou chránění, že?“ zeptáte se nesměle prodavačky v drogérii.

„Hmm,“ odpoví prodavačka. „Ale lidi berou tohle,“ podává vám velký žlutý sprej s vyobrazením vyděšeného blanokřídlého hmyzu.

„Je to účinný a taky ohleduplný,“ vysvětluje. „Nejdřív je to zmrazí, takže oni ani nepoznaj, že se otrávili.“

„Tak bych si vzal dva. A jestli mi je můžete zabalit.“

Odcházíte se dvěma plechovkami v neprůhledné tašce a přemýšlíte, koho pověříte tímto nelehkým úkolem. S likvidací vos a sršáňů máte sice bohaté zkušenosti z dětství, ale co kdyby vás nějaký štípl. Jako v dětství.

Za půl hodiny již držíte v trámoví kopule divadla žebřík domovníku Pepovi, který se prohlásil za ještě většího odborníka na sršáně, nežli jste vy.

„Jeden mi utek,“ hlásí ze žebříku domovník a stříká sprejem zběsile kolem sebe na všechny strany. Zvažujete, zda byste neměl pro jistotu opustit stanoviště, ale držíte přeci žebřík. „Jednoho se nemusím bát,“ uklidňujete se: „Ten mě neštípne.“

Štípne. Rovnou doprostřed zad.

„Dostal jsem žihadlo, pospěšte si,“ snažíte se chovat statečně.

Domovník vystříká i druhý sprej „pro jistotu“ a sleze ze žebříku.

„Dejte si na to cibuli,“ poradí vám.

„Babské rady,“ řeknete si v duchu. Za chvíli se na internetu dozvídáte, že: Sršní bodnutí je oproti vosímu a včelímu znatelně bolestivější. To je pravda. Sršeň může své žihadlo použít i opakovaně. Tak to snad nehrozí. Pro zdravého člověka není ani opakované bodnutí nebezpečné, ale jsou známy i případy úmrtí. To moc povzbudivé není. Bodnutí sršní může být nebezpečné pro lidi trpící alergií. Tak tu snad nemám. Zasažení jedem může někdy vyvolat i zimnici a třesavku, které ale zpravidla během půl hodiny odezní. Tak proto se tak třesu. No, půl hodiny vydržím. Babské rady doporučují ránu ochladit kostkou ledu a přiložit plátek cibule…

„Máme led?“ křiknete na sekretářku.

„Kostky v mrazáku.“

„A nějakou cibuli?“

„Tady ne, jedině v rekvizitárně.“

„Tak tam pro jednu skočte.“

Sekretářka je v mžiku zpátky s velkou cibulí a kostkou ledu, zřejmě rozpoznala naléhavost vaší žádosti. Vysvětlíte jí vážnost situace a s vyhrnutou košilí ji požádáte kromě diskrétnosti o to, aby vám doprostřed zad přiložila kostku ledu a pak plátek cibule, protože si tam sám nedosáhnete.

Do ulehčujícího a s citem prováděného ledování se ozve typické zaťukání a do vaší kanceláře prudce vstoupí ředitel.

„Co to tu vyvádíte?“

V předklonu na psacím stole vysvětlujete, že do kanceláře účetní již dvakrát vlétl sršeň, ona hystericky pištěla, protože má alergii, tak jste prošel celé divadlo a v kopuli našel sršní hnízdo. No a když jste ho s domovníkem likvidoval, tak vás jeden štípnul.

„Ale všechny ostatní jsme zabili,“ zahlásíte skoro po vojensku.

„A nejsou chráněný?“

„Jsou.“ Přiznáte nerad. „Ale v obydlích je lidi běžně likvidují.“

„No jen aby se toho nechytli zelení.“

„Nebojte, vím o tom jenom já a domovník.“

„Jo a účetní a sekretářka. Tak to už to ví celé divadlo.“

Sekretářka se cítí poznámkou ředitele silně dotčena a dá to najevo energickým připlácnutím náplasti s cibulí, div vám nevyrazí dech. Přesto jí poděkujete a rychle nastrkáte košili do kalhot.

„Stavte se v dílnách, mají tam nějaký problém s koněm do inscenace,“ odchází ředitel jedním vrzem se sekretářkou.

Hned pochopíte, že půjde nejspíš o drátěné koně ze Tří mušketýrů, které uvádíte za necelý měsíc na venkovní scéně. Celý rok leželi na dvoře a teď kdo ví, co s nimi je.

Problém je však jinde. Koně jsou v pořádku, byli celý rok pod přístřeškem, takže se dají použít.

Až na jednoho. V jeho drátěné hlavě si udělaly hnízdo sýkorky. Jevištní mistr obchází bezradně kolem koně. „Kdybych tam prostrčil ruku, tak to přestěhuju. Ale voni jsou tam, potvory, zalezlý, že na ně ani kočka nemůže.“

„Možná by šlo pár drátů vystřihnout, a pak by se daly vyndat.“

„Kam byste je chtěl dát? Když na vajíčka sáhnete, tak už na ně znova nesednou.“

„Tady na zeď bychom přidělali prkýnko a opatrně tam to hnízdo i s vajíčkama přenesli. Vajíček bychom se nemuseli ani dotknout.“

„To by musela nějaká ženská nebo dítě s malou rukou. A stejně vám na to asi už nesednou,“ trvá si na svém jevištní mistr.

„To se chce poradit s nějakým ornitologem. Kdy ty koně potřebujete?“

„Pětadvacátého, za čtrnáct dní.“

„Dobrá, na něco snad přijdu,“ odcházíte do kanceláře a na internetu najdete nejbližší ornitologickou stanici. Telefon neberou, tak necháte vzkaz. U oběda ředitele uklidníte, že jste ve spojení s ornitology a že určitě společně něco vymyslíte.

„To byste měl. Nevím, jak by jinak jeli čtyři mušketýři na třech koních!“

Když se ani třetí den žádný ornitolog nehlásí, zkoušíte zavolat a máte štěstí. Hlas na druhé straně telefonu vysvětluje, že se neozval, neboť celou záležitost považoval za vtip.

„Nezlobte se, ale když vám někdo nechá vzkaz: Máme prosbu, v hlavě koně se nám uhnízdily sýkorky a my je potřebujeme přendat ven, protože toho koně potřebujeme. A navíc vám to volá nějaký Sýkora, tak se mi nemůžete divit…“

Po vzájemných omluvách vám ornitolog vysvětlí, že podle zákona se nesmíte hnízdících ptáků dotknout pod pokutou až padesáti tisíc. Že by to s největší pravděpodobností nepřežili. A že jim lidi většinou nevolají a vyřeší si to po svém. Že vám tedy nechce nic doporučovat, ale ať si to také vyřešíme po svém. A že děkuje, že jste vůbec zavolali.

Odcházíte na dvůr pevně odhodlán vyřešit si to po svém. Kolem koně je velké srocení a herečka Žemličková vám šeptem sdělí, že už se holátka vylíhla. Herečka Kropáčková si všimne štípacích kleští ve vašich rukou. Bojovně se před vás postaví a dramatickým hlasem vám pohrozí.

„Jestli na ně chcete sáhnout, tak jen přes moji mrtvolu.“

„Kdo by hrál Markétu Lazarovou?“ chcete zavtipkovat.

Jenže „Vůbec se k nim nepřibližujte, vy vrahu!“ je tak přesvědčivé, že sklapnete kleště a opouštíte bojiště bez boje. Pro řešení po svém není příznivá situace. Zjistíte si, že sýkorky opouštějí hnízdo nejdříve po třech týdnech od vylíhnutí.

Do stavby scény sice zbývá patnáct dní, ale první představení je za devatenáct dní. To by mohlo dopadnout. Ředitel jenom nerad souhlasí a spíše trvá na řešení po svém. Denně chodíte pozorovat rodinu sýkorek. Možná, kdybyste je přikrmoval, tak by rostly rychleji. Jenže ony žerou jenom hmyz. A nebudete přeci chytat mouchy. Necháte přidělat na zeď dílny prkénko, kam byste na poslední chvíli mohl hnízdo s malými sýkorkami přemístit. Nedá vám to a několik čerstvě zabitých much tam položíte. Sýkorky si jich ani nevšimnou. Za hodinu tam však mouchy nejsou. Určitě je sežraly, ujišťujete se a pospícháte lovit další.

Když ve své kanceláři usmrtíte tučnou masařku a strkáte ji opatrně do krabičky od zápalek, vrazí do kanceláře ředitel a mává papírem.

„Divadlo je v rozkladu a vy si tu chytáte mouchy! Četl jste to?“

„Ne,“ přiznáte.

„Tak čtěte. Herečky sepsaly petici na ochranu sýkorek v hlavě koně. Pokud na ně sáhneme, tak odmítají v Mušketýrech hrát. A zítra je první zkouška.“

„Režisér slíbil, že to nějak vymyslí.“

„A vymyslel to tak, že d’Artagnan tam bude poskakovat bez koně, ale to d’Artagnan odmítá, takže to koukejte nějak vyřešit.“

„Po svém,“ řeknete si. Vyzvednete si klíče od dílenského dvora, kde už touhle dobou nikdo není a pevně odhodlán to jdete řešit po svém. Před vchodem se srazíte s redaktorem místních novin.

„Vás zrovna hledám, chtěli bychom napsat do novin článek o těch sýkorkách a šéf chce nějakou fotku s vámi.“

„Se mnou? Proč zrovna se mnou?“

„No nám se líbí, že sýkorky zachraňuje Sýkora. Byl by to pěknej titulek.“

Vypadá to, že vám nezbývá než se nechat vyfotit se sýkorkami jako stejný živočišný druh. Tím definitivně končí možnost řešit to po svém.

No to mě ředitel zabije! Pak vám bleskne hlavou spásná myšlenka.

„Rád vám zapózuji, ale větší zásluhu na tom všem má režisér a představitel d’Artagnana. Ti byli velice vstřícní,“ zalžete. „A je od nich velice ušlechtilé, jak ochotně upravili hned několik scén, tak aby inscenace neutrpěla, a přitom zachránili sýkorky. Ty byste si měl vyfotit a o nich napsat.“

„To zní zajímavě. Kde bych je našel?“

„Zítra dopoledne mají zkoušku.“

„Když já to potřebuji dneska. Zítra ráno to má vyjít.“

Zavoláte do klubu a jste úspěšný. Režisér i všichni mušketýři tam jsou, zřejmě stále řeší cval d’Artagnana bez koně.

Redaktor si vás rychle vyfotí se sýkorkami ve dvoře, na tom trvá, a za hodinku ho vidíte utíkat z klubu do redakce.

Druhý den po obědě se potkáte s ředitelem u sekretářky.

„Pěkně jste z toho vyklouznul,“ čte ředitel z deníku. „Sýkora řešil stěhování sýkorčí rodinky! Šlechetný čin režiséra a hlavního představitele Třech mušketýrů k malým ptáčkům! Dobrá reklama. Máte štěstí, že jste Sýkora a že tam nezahnízdili vrabci.“

„A holky z obchodního mají od rána vyprodáno,“ přidává se sekretářka. „Jenom herečky jsou naštvané. Že prý sýkorky zachránily ony a o nich že se nakonec vůbec nepsalo. Nechaly tu nějakou protestní petici.“

„Protestní petici?“ bere si ředitel od sekretářky papír.

„Ano, proti zlikvidování chráněného sršního hnízda. Ale já jsem to opravdu nikde neříkala,“ hájí se sekretářka.

„Tak sršně si s nimi vyřiďte sám. Ale s tím vám příjmení ani cibule s ledem asi nepomůže.“

Konec ukázky.

Více o e-knize www.bohumil-kos.cz.