Oscar Wilde        Obraz Doriana Graye

OSCAR WILDE

OBRAZ

DORIANA GRAYE

ODEON

THE PICTURE OF DORIAN GRAY

First published in Great Britain by Ward, Lock & Co., 1891

Translation © Kateřina Hilská, 2011

ISBN 978-80-207-2221-8

Obsah

- PŘEDMLUVA

- ( I )

- ( II )

- ( III )

- ( IV )

- ( V )

- ( VI )

- ( VII )

- ( VIII )

- ( IX )

- ( X )

- ( XI )

- ( XII )

- ( XIII )

- ( XIV )

- ( XV )

- ( XVI )

- ( XVII )

- (XVIII )

- ( XIX )

- ( XX )

- VYSVĚTLIVKY

- DALŠÍ ZDROJE CITOVANÉ VE VYSVĚTLIVKÁCH

PŘEDMLUVA

[1]

Umělec je tvůrce krásných věcí.

Cílem umění je odhalit umění a skrýt umělce.

Kritik je osoba, která dokáže převést jiným způsobem či prostřednictvím nového materiálu svůj dojem z krásných věcí. Nejvyšší a zároveň nejnižší formou kritiky je určitá autobiografie.

Ti, kdo nalézají ošklivé významy v krásných věcech, jsou zkažení, aniž by byli zároveň okouzlující. To je chyba.

Ti, kdo nacházejí krásné významy v krásných věcech, jsou kultivovaní. To jim skýtá naději.

Vyvolení jsou ti, pro něž krásné věci znamenají pouze Krásu.

Nic takového jako mravná či nemravná kniha neexistuje. Knihy jsou napsané buď dobře, nebo špatně. To je vše. Nechuť devatenáctého století k realismu se podobá zlosti Kalibana, když zahlédl svou tvář v zrcadle.

Nechuť devatenáctého století k romantismu se podobá zlosti Kalibana, když svou tvář v zrcadle nezahlédl.

Mravný život člověka tvoří sice součást umělcova námětu, ale morálka umění spočívá v dokonalém využití nedokonalého prostředku.

Žádný umělec se nesnaží něco dokázat. I věci, které jsou pravdivé, lze totiž podrobit důkazům.

Žádný umělec netíhne k mravoučnosti. Mravoučnost u umělce představuje neodpustitelný stylový manýrismus.

Žádný umělec není nikdy morbidní. Umělec dokáže vyjádřit vše.

Myšlení a jazyk poskytují umělci nástroje, jež mu slouží k vytváření umění.

Neřest a ctnost jsou pro umělce materiálem k vytváření umění. Z hlediska formy je proto typem veškerého umění dovednost hudebníka. Z hlediska cituje oním prototypem herecké řemeslo. Veškeré umění ztělesňuje zároveň povrch a symbol.

Ti, kdo jdou pod povrch, tak činí na vlastní nebezpečí.

Ti, kdo přečtou symbol, tak činí na vlastní nebezpečí.

Je to divák, a ne život, koho ve skutečnosti odráží umění.

Rozrůzněnost názorů na umělecké dílo ukazuje, že dílo je nové, složité a životaschopné.

Pokud se kritici liší v názoru, je autor v souladu se sebou samým.

Můžeme odpustit člověku, když učiní něco užitečného, za předpokladu, že to neobdivuje. Jediná výmluva pro to, když člověk učiní něco neužitečného, předpokládá, že to nesmírně obdivuje.

Veškeré umění je naprosto neužitečné.

OSCAR WILDE

( I )

Ateliér naplňovala hutná vůně růží, a když letní vánek lehce rozvlnil stromy na zahradě, otevřenými dveřmi sem zavanulo těžké aroma šeříku nebo jemnější závan růžového hlohu.[2]

Z rohu divanu pokrytého perskými koberečky, na němž podle svého zvyku spočíval a kouřil jednu cigaretu za druhou, bylo lordu Henrymu Wottonovi[3] dopřáno zahlédnout jasnou záři medově zbarvených a sladkých květů zlatého deště, jehož rozechvělé větve jako by téměř ani nesvedly unést břemeno krásy tak plamenné. Na dlouhých hedvábných záclonách, zahalujících ohromné okno, se občas mihly fantastické stíny ptáků v letu, vytvářející pomíjivý efekt čehosi japonského,[4] a vnukaly mu představu voskových tváří tokijských malířů, kteří se skrze umění, jež je svou podstatou nehybné, snaží vyjádřit dojem rychlosti a pohybu. Zatvrzelé bzučení včel, které si razily cestu neposekanou trávou nebo s jednotvárnou naléhavostí kroužily kolem zlatavých kalíšků bujného zimolezu, jako by onu těžkou nehybnost ještě umocňovalo. Tlumený hukot Londýna zněl jako generálbas vzdálených varhan.

Na malířském stojanu uprostřed pokoje byl připevněný portrét mladého muže výjimečné krásy a kousek před ním seděl sám malíř – Basil Hallward,[5] jehož náhlé zmizení před několika lety způsobilo veřejný rozruch a zapříčinilo množství prapodivných dohadů.

Když se umělec zadíval na dobrotivou a sličnou postavu, kterou tak zručně zachytil svým štětcem, do tváře se mu vloudil potěšený úsměv a zřejmě se chystal tam usadit. Náhle však sebou malíř trhl, vzápětí zavřel oči a dotkl se prsty víček, jako by se pokoušel zadržet v mozku zvláštní sen, z něhož se nemínil probudit.

„To je tvé nejlepší dílo, Basile, nejlepší, cos kdy vytvořil,“ podotkl malátně lord Henry. „Určitě ho musíš napřesrok poslat do galerie Grosvenor. Akademie má moc rozlehlé sály a působí až nevkusně. Kdykoli jsem tam zašel, bylo tam buď tolik lidí, že jsem na obrazy neviděl, což bylo strašné, nebo tolik obrazů, že jsem neviděl lidi, což je ještě strašnější. Jedině do galerie Grosvenor.“

„Myslím, že ho nepošlu nikam,“ odvětil umělec a pohodil hlavou dozadu tím zvláštním způsobem, který kdysi rozesmával jeho přátele v Oxfordu. „Ne, nepošlu ho nikam.“

Lord Henry pozvedl obočí a užasle na něj pohlédl skrze jemné modré obláčky kouře, které se vinuly v navýsost bizarních prstencích od jeho těžké cigarety s příměsí opia.[6] „Že ho nikam nepošleš? Ale proč, kamaráde? Máš k tomu nějaký důvod? Vy malíři jste vážně divní brouci! Uděláte všechno na světě, jen abyste si vydobyli pověst. A jakmile jí dosáhnete, jako byste ji chtěli zase rázem zahodit. Je to od vás pošetilé, neboť jen jediná věc na světě je horší, než když se o vás mluví – totiž že se o vás nemluví. Takovýhle portrét by tě vynesl vysoko nad všechny mladíky v Anglii a starci by žárlili, tedy pokud jsou starci ještě schopni nějakého citu.“

„Vím, že se mi budeš smát,“ odvětil malíř, „ale já ho opravdu nemůžu vystavit. Vložil jsem do něj příliš sebe.“

Lord Henry se natáhl na divanu a zasmál se.

„Jestli jsem to nepovídal! – přesto je to pravda pravdoucí,“ hájil se umělec.

„Příliš mnoho ze sebe! Vážně, Basile, to by mě nenapadlo, že jsi takový ješita. A skutečně nevidím žádnou podobnost mezi tebou, tvým ošlehaným rozhodným obličejem a havraními vlasy, a tímhle mladým Adonisem,[7] který vyhlíží jako stvoření ze slonoviny a okvětních plátků růže. Milý Basile, to je přece Narcis a ty – samosebou že vynikáš intelektuálním výrazem a vším, co s tím souvisí. Ale krása, skutečná krása končí tam, kde intelektuální výraz začíná. Intelekt sám o sobě[8] je už jistý způsob přehánění a ničí harmonii jakékoli tváře. Ve chvíli, kdy si člověk sedne a začne přemýšlet, nezbývá z něj nic jiného než nos nebo čelo, případně něco příšerného. Jen se podívej na úspěšné učence! Jak jsou naprosto odporní! Pochopitelně s výjimkou kleriků. V církvi se totiž nepřemýšlí. Takový biskup odříkává v osmdesáti to samé, co ho naučili papouškovat v osmnácti, a z toho přirozeně plyne, že působí stále naprosto rozkošně. Ten tvůj záhadný mladý přítel, jehož jméno jsi mi zatím neprozradil, ale jehož obraz mě skutečně fascinuje, nikdy nepřemýšlí. Tím jsem si zcela jistý. Je to nějaké hloupé, nádherné stvoření, které by mělo být po ruce vždycky v zimě, když nemáme květiny, na které bychom se dívali, a taktéž v létě, když potřebujeme něco, čím bychom zchladili svou inteligenci. Přestaň si lichotit, Basile, ty se mu ani v nejmenším nepodobáš.“

„Ty mě nechápeš, Harry,“[9] odvětil malíř. „Jistěže mu nejsem podobný. To vím až moc dobře. Vlastně by mě mrzelo, kdybych vypadal jako on. Krčíš rameny? Já ti nelžu. Na výjimečnosti, té fyzické i té intelektuální, je vždycky cosi osudového, přídech toho, co v historii provází váhavé kroky králů. Je lepší se od bližních moc nelišit. Na tomhle světě jsou na tom nejlíp oškliví a pitomí lidé. Můžou si klidně sedět a jen sledovat, oč se pokoušejí jiní. Nepotká je sice žádné vítězství, zato nikdy nepoznají porážku. Žijí si tak, jak bychom měli žít všichni – nerušeně, netečně a v klidu. Jedině tak nepřivodí zkázu jiným a nedojdou trestu ani z cizích rukou. Ty za své postavení a za své bohatství, Harry, já za svůj mozek, ať už je jaký chce – za své umění, nehledě na jeho ohlas. Dorian Gray[10] za svůj vzhled – my všichni budeme trpět za to, čím nás bohové obdařili, strašně trpět.“

„Dorian Gray? Tak se tedy jmenuje?“ ověřoval si lord Henry a popošel k Basilu Hallwardovi.

„Ano, tak se jmenuje. Nechtěl jsem ti to původně vůbec prozradit.“

„A proč ne?“

„To se mi těžko vysvětluje. Když mám někoho nesmírně rád, nikdy jeho jméno nikomu nesděluju. Je to, jako kdybych vydal část toho člověka všanc. Zalíbilo se mi tajnůstkařit. Připadá mi to jako to jediné, co může modernímu životu dodat záhadnost či úžasnost. I ta nejobyčejnější věc je rozkošná, dokud si ji člověk nechá pro sebe. Když teď odjíždím z města, nikdy se nesvěřuju příbuzným, kam mám namířeno. Kdybych to udělal, přišel bych tím o veškeré potěšení. Je to nejspíš pošetilý zvyk, ale tak nějak vnáší do lidského života hodně romantiky. Nepřipadám ti jako blázen?“

„Ale vůbec ne,“ odvětil lord Henry, „ani trochu, milý Basile. Zapomínáš nejspíš, že jsem ženatý, a manželství má jediné kouzlo – totiž to, že každá strana musí zcela nutně tu druhou klamat. Já nikdy nevím, kde je má žena, a má žena zase nikdy neví, co zrovna dělám já. Když se setkáme – občas se přece jen setkáváme, jdeme třeba společně na večeři, nebo jedeme k vévodovi –, častujeme se těmi nejsměšnějšími historkami a pronášíme je s nejvážnější tváří. Má žena tohle moc dobře ovládá – tedy vlastně mnohem líp než já. Nikdy si nepoplete dny nebo hodiny, kdežto já se pletu neustále. Když ale přijde na to, že jsem lhal, nedělá žádné scény. Skoro bych si někdy přál, aby se rozječela, ale ona se mi jen směje.“

„Nesnáším způsob, jakým se vyjadřuješ o svém manželství, Harry,“ poznamenal Basil Hallward a pokročil ke dveřím do zahrady. „Řekl bych, že jsi ve skutečnosti moc hodný manžel, ale že se za své ctnosti z hloubi duše stydíš. Jsi prazvláštní člověk. Nikdy neřekneš nic mravného, a přitom se nikdy nezachováš podle. Ten tvůj cynismus je prostě póza.“

„Když je člověk přirozený, je to prostě póza – a ta nejprotivnější, co znám,“ zvolal lord Henry pobaveně a vyšli spolu do zahrady, kde se usadili na širokou bambusovou lavičku umístěnou ve stínu vysokého keře vavřínu. Po lesklých listech klouzalo sluneční světlo. V trávě se chvěly sedmikrásky.

Po krátké odmlce vytáhl lord Henry hodinky. „Budu bohužel muset jít, Basile,“ zamumlal, „ale než půjdu, trvám na tom, abys mi odpověděl na otázku, kterou jsem ti před chvílí položil.“

„Jakou otázku?“ zeptal se malíř se sklopenou hlavou.

„Víš to až moc dobře.“

„Nevím, Harry.“

„Tak já ti to připomenu. Chci, abys mi vysvětlil, proč si nepřeješ vystavit obraz Doriana Graye. Chci znát pravý důvod.“

„Už jsem ti to přece vysvětlil.“

„Ne, neřekl. Tvrdil jsi, že je v něm příliš mnoho z tebe. To je přece dětinské.“

„Harry,“ začal Basil Hallward a zadíval se mu přitom zpříma do tváře, „každý portrét, který je namalovaný s citem, je portrétem umělce, a ne jeho modelu. Model je pouze náhoda, příležitost. Malíř neodhaluje model. Spíš to plátno, které malíř pokryl barvami, odhaluje jeho samého. Důvod, proč nechci ten obraz vystavit, je v tom, že se bojím, že jsem v něm odhalil tajemství vlastní duše.“

Lord Henry se zasmál. „A co to je?“ zeptal se.

„Povím ti to,“ přikývl Hallward, ale vzápětí viditelně znejistěl.

„Už se nemůžu dočkat, Basile,“ pokračoval jeho společník a povzbudil ho pohledem.

„Vlastně není moc co vysvětlovat, Harry,“ povzdechl si malíř, „a bojím se, že tomu sotva porozumíš. Možná tomu skoro ani neuvěříš.“

Lord Henry se usmál, sehnul se, utrhl růžovobílou sedmikrásku v trávě a začal si ji prohlížet. „Naopak vím celkem s určitostí, že to pochopím,“ namítl a upřeně přitom sledoval žlutý terčík květu obklopený bělavými okvětními lístky s růžovými špičkami, „a pokud jde o to, jestli uvěřím, tak prohlašuji, že jsem schopen uvěřit čemukoli, co je naprosto neuvěřitelné.“

Vítr setřásl pár květů ze stromů a těžké paličky šeříků plné hvězdiček uskupených do hroznů se v malátném vzduchu pohupovaly sem a tam. U zdi se rozcvrčela kobylka a jako modrá nit kolem proplulo šídlo na hnědavých průsvitných křídlech. Lord Henry měl pocit, jako by zaslechl vyděšené srdce Basila Hallwarda, a přemítal, s čím se mu přítel asi svěří.

„Jde prostě o to,“ začal malíř po chvíli, „že před dvěma měsíci jsem se vmísil do té společenské tlačenice u lady Brandonové. Víš, my nemajetní umělci se musíme čas od času ukázat ve společnosti, abychom veřejnosti předvedli, že nejsme úplní divoši. Jak jsi sám kdysi prohlásil, ve večerním úboru a s bílou vázankou může každý, dokonce i makléř, získat pověst civilizovaného vzdělance. Když jsem strávil v té místnosti asi deset minut tlacháním s naparáděnými matronami a únavnými vědátory, najednou jsem si uvědomil, že do mě někdo zabodl pohled. Pootočil jsem se – a uviděl poprvé Doriana Graye. Když se naše oči setkaly, ucítil jsem, jak blednu. Jako by se mě zmocnila zvláštní hrůza. Vytušil jsem, že jsem se setkal s někým, jehož pouhá osobnost je natolik fascinující, že – pokud bych k tomu svolil – by pohltila celou mou osobnost, celou duši, dokonce i mé umění. Nepřál jsem si, aby mi do života zasahovalo něco zvnějšku. Ty sám, Harry, víš, jak nezávislý jsem už od přírody. Vždycky jsem byl svým pánem – tedy alespoň do chvíle, než jsem potkal Doriana Graye. Pak... nevím, jak ti to vysvětlit. Najednou jako by mi cosi naznačovalo, že jsem dospěl na samý kraj strašlivé životní krize. Obestřel mě takový zvláštní pocit, že Osud mi chystá skvostné radosti a skvostné strasti. Zmocnil se mě strach a otočil jsem se, že odtamtud zmizím. Nepřinutilo mě k tomu svědomí, byla to spíš zbabělost. Není mi ke cti, že jsem se pokoušel utéct.“

„Svědomí a zbabělost jsou v podstatě jedno a totéž, Basile. Svědomí je známka nepoddajných. To je vše.“

„Tomu nevěřím, Harry, a myslím, že ani ty ne. Ale ať už jsem k tomu měl jakýkoli důvod – byť by to byla hrdost, protože jsem býval velice hrdý –, rozhodně jsem se dral ke dveřím. Tam jsem, jak jinak, narazil na lady Brandonovou. ,Snad nám neutečete takhle brzy, pane Hallwarde!‘ zapištěla. Znáš ten její zvláštně pronikavý hlas?“

„Ano, připomíná páva ve všech ohledech s výjimkou krásy,“ přisvědčil lord Henry, který právě cupoval dlouhými nervózními prsty ukořistěnou sedmikrásku.

„Nemohl jsem se jí zbavit. Vodila mě k příslušníkům královské rodiny a k lidem ověšeným všelijakými významnými řády, k postarším dámám s ohromnými čelenkami a papouščími nosy. Pořád rozhlašovala, že jsem její nejdražší přítel. Setkal jsem se s ní předtím jen jednou, ale ona si nějak umanula, že ze mě udělá důležitého hosta. Řekl bych, že právě tou dobou musel jeden z mých obrazů nějak zapůsobit, aspoň se o tom žvanilo v laciných novinách, což je v devatenáctém století předstupínek k nesmrtelnosti. Najednou jsem se octl tváří v tvář mladíkovi, jehož osobnost mě tak podivně zaujala. Dostali jsme se k sobě tak blízko, že jsme se téměř dotýkali. Znovu jsme se setkali pohledem. Byla to ode mě nerozvážnost, ale požádal jsem lady Brandonovou, aby mě představila. Možná to nakonec nebyla taková zbrklost. Bylo to prostě nevyhnutelné. Byli bychom se dali do řeči, i kdyby nás nikdo nepředstavil, to vím s jistotou. Dorian mi to ostatně později potvrdil. I on měl v tu chvíli pocit, že je nám souzeno, abychom se poznali.“

„A jak ti lady Brandonová toho skvělého mladíka představila? Vím, že s oblibou podává povšechné shrnutí osobnosti nebohého hosta. Vzpomínám si, jak mě kdysi přivedla k jednomu bojechtivému brunátnému starému pánovi, jehož hruď do posledního místečka pokrývaly řády a stužky, a tragickým šepotem, který muselo být slyšet po celém sále, mi o něm do ucha syčela ty nejotřesnější podrobnosti. Prostě jsem utekl. Já si rád druhé oťukávám sám, ale lady Brandonová zachází s hosty jako dražebník v aukční síni. Buď nad nimi mávne rukou, nebo na ně poví všechno – tedy s výjimkou toho, co by se člověk rád dozvěděl.“

„Chudinka lady Brandonová! Jsi na ni jako pes, Harry!“ namítl Hallward netečně.

„Kamaráde, ona se snažila založit salon,[11] a podařilo se jí jen otevřít restauraci. Jak bych ji mohl obdivovat? Pověz mi ale, co vykládala o panu Dorianu Grayovi?“

„Něco jako: ,Okouzlující chlapec – byly jsme s chudinkou jeho matkou nerozlučné přítelkyně. Nějak si nevzpomínám, co dělá..., bohužel asi... nedělá nic..., ach ano, hraje na klavír..., nebo jsou to housle, pane Grayi?‘ Oba jsme vyprskli smíchy a to nás okamžitě sblížilo.“

„Smích opravdu není špatný začátek přátelství. A je naprosto nejpříhodnější, když přátelství končí,“ odtušil mladý lord a utrhl další sedmikrásku.

Hallward zavrtěl hlavou. „Ty vůbec nechápeš, co je to přátelství, Harry,“ zamumlal, „a vlastně ani co je to nevraživost. Ty máš rád všechny, jinými slovy jsou ti všichni lhostejní.“

„To je ale strašná nespravedlivost!“ zvolal lord Henry, posunul si klobouk do týla a pohlédl na obláčky, jež se jako zámotky třpytivého hedvábí táhly po temně tyrkysové letní obloze. „Ano, je to od tebe hrozně nespravedlivé. Já mezi lidmi rozlišuju. Vybírám si přátele podle zevnějšku, známé podle charakteru a nepřátele podle kvalit jejich intelektu. Pokud jde o výběr nepřátel, opatrnosti není nikdy nazbyt. Nenacházím mezi nimi ani jednoho pošetilce. Všichni jsou intelektuálně zdatní, a proto si mě považují. Je to ode mě ješitnost? Podle všeho ano.“

„To bych řekl, Harry. Ale podle těch tvých kategorií musím já být pouhý známý.“

„Drahý Basile, ty jsi pro mě mnohem víc než známý.“

„A mnohem míň než přítel. Že by něco jako bratr?“

„Kdepak bratr! Na bratrech mi nezáleží. Ten můj starší ne a ne umřít, a mladší jako by nedělali nic jiného.“

„Harry!“ vykřikl Hallward a zamračil se.

„Ale no tak, neber to přece úplně vážně. Jenže si nemůžu pomoct, mí příbuzní ve mně prostě vzbuzují opovržení. Nejspíš to bude tím, že všichni opovrhujeme těmi, kteří vynikají stejnými chybami jako my. Není mi nijak cizí nevole anglických demokratů vůči tomu, co nazývají neřestmi horních vrstev. Masy mají pocit, že mají monopol na opilství, hloupost a nemorálnost, a pokud někdo z nás ze sebe udělá osla, leze jim takříkajíc do zelí. Když se chudák Southwark rozváděl,[12] jejich rozhořčení bylo až velkolepé. A přece si myslím, že ani desetina proletariátu nežije tak, jak se má.“

„Nesouhlasím vůbec s ničím, co jsi právě vyslovil, Harry. A navíc jsem si skoro jistý, že ani ty ne.“

Lord Henry si pohladil špičatý hnědý vous a ebenovou hůlkou se střapcem si poklepal na špičku lakýrky. „Ty jsi Angličan jaksepatří, Basile! Ten tvůj postřeh už tu padl podruhé. Když člověk nadhodí nějakou myšlenku před Angličanem jaksepatří – což je vždycky ukvapené –, ani ve snu ho nenapadne uvažovat o tom, jestli je ta myšlenka výstižná, nebo scestná. Jediné, co mu připadá důležité, je to, jestli jí sám věří. A pak – hodnota myšlenky nemá vůbec nic společného s upřímností člověka, který ji vyřkne. Dokonce je silně pravděpodobné, že čím neupřímnější ten člověk je, tím intelektuálnější ta myšlenka bude, protože v tom případě nebude zabarvená ani jeho potřebami, natož tužbami či předsudky. Nicméně já tady s tebou nemíním diskutovat o politice, sociologii či metafyzice. Mám radši lidi než zásady a lidi bez zásad mám vůbec ze všeho nejradši. Prozraď mi o panu Dorianu Grayovi něco víc. Jak často se vídáte?“

„Každý den. Byl bych nesvůj, kdybych se s ním denně nesetkal. Stal se pro mě naprostou nezbytností.“

„To je ale zvláštní! Myslel jsem, že ti nikdy nebude záležet na ničem jiném než na tvém umění.“

„To on je teď celé mé umění,“ prohlásil malíř se vší vážností. „Někdy si myslím, Harry, že v dějinách lidstva se vyskytují jen dvě důležitá období. Tím prvním je zjevení nového uměleckého prostředku a tím druhým objevení nové osobnosti pro umění. Čím byl vynález olejomalby pro Benátčany či tvář Antinoa pro řecké sochařství, tím bude tvář Doriana Graye jednoho dne pro mě. Nesouvisí to jen s tím, že podle něj maluju, kreslím a skicuju. Tohle všechno jsem samozřejmě dělával i dřív. Má pro mě daleko větší cenu než jako pouhý model. Nebudu tvrdit, že jsem nespokojený s tím, co jsem z něj udělal, nebo že jeho krása je takových rozměrů, že ji nelze umělecky vyjádřit. Neexistuje nic, co by se nedalo vyjádřit uměním, a já pevně věřím, že to, co jsem vytvořil od chvíle, kdy jsem potkal Doriana Graye, je dobré – že je to nejlepší období mého života. Ale jakýmsi zvláštním způsobem – nevím, jestli mi porozumíš? – mě jeho osobnost přivedla k naprosto jinému úchopu v umění, k úplně jinému stylu. Najednou vidím věci jinak, jinak o nich přemýšlím. Teď dokážu zachycovat život způsobem, který mi dřív unikal. ,Sen o formě v době myšlení‘[13] – kdo to řekl? Teď si nevzpomínám, ale tímhle je pro mě Dorian Gray. Pouhá viditelná přítomnost toho hocha – připadá mi totiž jen o něco starší než hoch, i když mu už bylo dvacet – jeho pouhá viditelná přítomnost – ach! Nevím, jestli si uvědomuješ, co to všechno znamená. Nevědomky jako by mi určoval linie nové školy, školy, která by v sobě zahrnovala veškerou vášeň romantického ducha a zároveň veškerou dokonalost ducha řeckého. Soulad duše a těla – tolik to znamená! V naší šílené době jsme od sebe ty dvě složky člověka oddělili, vymysleli jsme si realismus, který je vulgární, idealismus, který je vyprázdněný. Harry! Kdybys jen věděl, čím je pro mě Dorian Gray! Vzpomínáš si na tu krajinu, za kterou mi Agnew[14] nabízel ohromnou částku, ale s kterou jsem se nechtěl rozloučit? Je to jedna z nejlepších věcí, co jsem kdy vytvořil. A proč? Protože když jsem ji maloval, seděl Dorian Gray vedle mě. Jako by z něj vyzařoval nějaký sotva znatelný vliv a já poprvé v životě uviděl v obyčejné lesní scenerii zázrak, který jsem v ní vždycky hledal a vždycky míjel.“

„Basile, to je opravdu zvláštní! Musím se s Dorianem Grayem seznámit.“

Malíř se zvedl z lavičky a začal rázovat po zahradě. Po chvilce se vrátil. „Harry,“ oslovil společníka, „Dorian Gray je pro mé umění zkrátka hnací síla. Ty na něm třeba vůbec nic zajímavého neshledáš. Nikdy není v mém díle přítomnější, než když se v něm neobjevuje žádný jeho obraz. Jak jsem řekl, naznačuje mi nový způsob, jak mám tvořit. Nacházím ho v obloucích jistých linií, v kráse a rafinovanosti jistých barev. To je vše.“

„Tak proč nechceš vystavit jeho portrét?“ podivil se lord Henry.

„Protože aniž jsem to zamýšlel, vložil jsem do něj jakýsi výraz uměleckého uctívání svého idolu, o kterém jsem se mu samozřejmě nikdy nezmínil. On o tom nic netuší. A nikdy se to nedozví. Jenže lidé by si to mohli přece jen domyslet a já nehodlám obnažit svou duši těm jejich povrchním, slídivým pohledům. Nikdy jim nestrčím své srdce pod mikroskop. V tom obraze je příliš mnoho ze mě, Harry – příliš mnoho!“

„Ani básníci netrpí takovými skrupulemi jako ty. Vědí, jak se vášeň hodí, když se jde za nakladatelem. Zlomené srdce dneska zaručuje další a další vydání.“

„Nenávidím je za to!“ vykřikl Hallward. „Umělec by měl vytvářet krásné věci, ale neměl by do nich vkládat nic ze svého života. Žijeme v době, kdy lidé zacházejí s uměním, jako by to měla být forma vlastního životopisu. Přišli jsme o abstraktní smysl krásy. Jednoho dne všem ukážu, jak se projevuje – a z toho důvodu svět nikdy neuvidí můj portrét Doriana Graye.“

„Myslím, že to není rozumné, Basile, ale nebudu se s tebou hádat. Pouze intelektuální zoufalci se hádají. Pověz mi, má tě Dorian Gray hodně rád?“

Malíř chvíli uvažoval. „Má mě rád,“ odpověděl nakonec. „Vím, že mě má rád. Já mu pochopitelně hrozně lichotím. Zvláštně mě těší říkat mu věci, o kterých vím, že jich budu jednou litovat. Většinou je ke mně milý, sedíme v ateliéru a povídáme si o všem možném. Občas je ale strašně bezohledný – a jako by ho přímo těšilo působit mi bolest. Pak mám pocit, Harry, že jsem zaprodal duši někomu, kdo se mnou zachází jako s kytkou do klopy, jako s ozdobou, která hýčká jeho ješitnost, ozdůbkou na letní den.“

„Letní dny se někdy táhnou, Basile,“ zamumlal lord Henry. „Možná tě to omrzí dřív než jeho. Je smutné na to pomyslet, ale není pochyb o tom, že Génius tu přetrvá déle než Krása. To taky vysvětluje skutečnost, proč se všichni tolik snažíme převzdělat. V tom lítém zápase o přežití chceme mít něco, co přetrvá, a tak si cpeme do hlavy všelijaké nesmysly a fakta v bláhové naději, že si tak udržíme své postavení. Důkladně a zevrubně informovaný člověk – to je moderní ideál. A mysl důkladně a zevrubně informovaného člověka je něco hrůzostrašného. Je to něco na způsob vetešnictví, samé příšery a prach, a všechno v něm má předražené cenovky. Nicméně si myslím, že tebe to přestane bavit dřív. Jednoho dne se na svého přítele podíváš a zjistíš, že malbu kapánek přerostl, nebo se ti přestane líbit barva jeho pleti či kdovíco. V hloubi srdce ho zahrneš trpkými výčitkami a vážně si pomyslíš, že se k tobě choval moc špatně. A až přijde příště, budeš naprosto odměřený a lhostejný. Bude to hrozná škoda, protože tě to změní. To, cos mi řekl, je vlastně romantický vztah – dalo by se to nazvat romantikou v umění. A nejhorší na tom, když člověk prožije romantický vztah, je zjištění, že z něj veškerá romantika vyprchá.“

„Takhle nemluv, Harry. Dokud budu živ, bude mě ovládat osobnost Doriana Graye. Nemůžeš procítit to, co cítím já. Ty příliš často měníš názor.“

„Jenže, milý Basile, právě proto to dokážu procítit. Ti, kdo jsou věrní, znají jen banální stranu lásky – to nevěrníci znají její tragédii.“ Lord Henry škrtl zápalkou o půvabné stříbrné pouzdro a se sebevědomým a spokojeným výrazem potáhl z cigarety, jako by právě v jedné větě shrnul smysl všehomíra. V zeleném lesklém listoví břečťanu cvrlikali vrabci a tmavomodré stíny oblaků se honily po trávě jako vlaštovky. V zahradě bylo tak příjemně! A jak bylo příjemné zabývat se city jiných! – mnohem příjemnější než obírat se jejich myšlenkami, tak mu to právě připadalo. Vlastní duše a vášně přátel – to ho na životě fascinovalo. Tiše se bavil, když si představil ten nudný oběd, o který přišel, protože se zapovídal u Basila Hallwarda. U tety by se jistě nevyhnul lordu Goodbodyovi a veškerý hovor by se stočil na to, jak je nutné nakrmit chudé a poskytovat jim ucházející přístřeší. Každá vrstva káže o důležitosti takových ctností, k jejichž vykonávání necítí ve vlastním životě nejmenší potřebu. Bohatí by vedli řeči o významu šetrnosti, lenoši by zeširoka rozpitvávali důstojnost práce. Moc milé, že tomu všemu unikl! Jak tak přemýšlel o tetě, náhle ho cosi napadlo. Otočil se k Hallwardovi a prohodil: „Kamaráde, právě jsem si vzpomněl.“

„Na co, Harry?“

„Kde vlastně jsem zaslechl jméno Doriana Graye.“

„A kde?“ otázal se Hallward a slabounce se zamračil.

„Nemusíš se hned čertit, Basile. Bylo to u mé tety Agáty. Prozradila mi, že narazila na úžasného mladíka, který jí bude pomáhat v East Endu, a že se jmenuje Dorian Gray. Musím říct, že se vůbec nezmínila, jak je pohledný. Ženy nedokážou krásu ocenit, tedy alespoň slušné ženy ne. Prohlásila o něm, že je velmi upřímný a má ušlechtilou povahu. Já jsem si okamžitě představil obrýlené stvoření se zplihlými vlasy a spoustou pih, které dusá světem na přerostlých nohou. Kéž bych v tu chvíli věděl, že je to tvůj přítel.“

„Jsem moc rád, žes to nevěděl, Harry.“

„Proč?“

„Nechci, aby ses s ním setkal.“

„Ty nechceš, abych se s ním setkal?“

„Ne.“

„Pan Dorian Gray je již v ateliéru, pane,“ ohlásil komorník, který vešel do zahrady.

„Teď mě musíš představit!“ zvolal lord Henry vítězoslavně.

Malíř se otočil ke sluhovi, který tu stál a mrkal v přívalu světla. „Požádejte pana Graye, ať počká, Parkere. Budu tam za chviličku.“ Muž se uklonil a odešel po cestičce.

Pak se Hallward podíval na lorda Henryho. „Dorian Gray je můj nejmilejší přítel,“ zdůraznil. „Má ryzí a dobrotivou povahu. Teta měla svatou pravdu, pokud ho takhle vystihla. Nezkaž ho. Nesnaž se ho ovlivnit. Tvůj vliv by mu neprospěl. Svět je velký a je v něm spousta báječných lidí. Neber mi jediného člověka, jenž dává mému umění veškeré kouzlo, které v něm snad je – moje tvorba se bez něj neobejde. Nezapomeň, Harry, věřím ti.“ Mluvil tak pomalu, jako by z něj ta slova kdosi páčil proti jeho vůli.

„Nemluv nesmysly!“ uzavřel lord Henry s úsměvem, vzal malíře za paži a téměř ho dotáhl k domu.

( II )

Jakmile vstoupili, uviděli Doriana Graye. Seděl u klavíru zády k nim a listoval v partituře Schumannových Lesních scén. „Tohle mi musíš půjčit, Basile!“ zvolal. „Rád bych se to naučil. Je to přímo okouzlující.“

„To záleží jedině na tom, jak mi budeš dneska sedět, Doriane.“

„Ále, už mě nebaví sedět a taky netoužím po žádném svém portrétu v životní velikosti,“ ohradil se paličatě mladík a podrážděně se otočil na stoličce. Když spatřil lorda Henryho, na chviličku mírně zčervenal a pak vyskočil. „Omlouvám se, Basile, nevěděl jsem, že tu máš návštěvu.“

„Tohle je lord Henry Wotton, Doriane, můj dávný přítel z Oxfordu. Právě jsem mu vykládal, jak jsi úžasný model, a tys to teď všechno pokazil.“

„Rozhodně jste mi nepokazil potěšení z toho, že se s vámi setkávám, pane Grayi,“ zapředl lord Henry, pokročil k němu a napřáhl pravici. „Moje teta mi o vás často povídala. Jste jedním z jejích oblíbenců, a bohužel asi taky jednou z obětí.“

„Teď právě jsem u lady Agáty v nemilosti,“ odvětil Dorian se zvláštně zkroušeným výrazem. „Slíbil jsem, že s ní zajdu do klubu ve Whitechapelu[15] minulé úterý, a popravdě řečeno jsem na to dočista zapomněl. Měli jsme spolu hrát duet – vlastně myslím tři duety. Nevím, co mi řekne. Bojím se u ní stavit.“

„Já vás s tetou smířím. Je vám dost oddaná. A myslím, že ani tak moc nevadí, že jste tam nebyl. Publikum se i tak nejspíš domnívalo, že jde o duet. Když si teta Agáta sedne ke klavíru, nadělá rámusu za dva.“

„To je vůči ní moc neslušné a vůči mně to taky není zrovna hezké,“ namítl Dorian se smíchem.

Lord Henry se na něj zpytavě zadíval. Ano, rozhodně to byl úžasně pohledný jinoch s jemně tvarovanými šarlatovými rty, upřímnýma modrýma očima, kadeřavými zlatými vlasy. V jeho tváři bylo cosi, co druhého přinutilo okamžitě mu důvěřovat. Byla v ní veškerá upřímnost mládí i neméně vášnivá, mladická čistota. Působil dojmem, že se mu podařilo nedat se světem pošpinit. Nebylo divu, že ho Basil Hallward zbožňoval.

„Na to, abyste se zabýval filantropií, jste příliš okouzlující, pane Grayi – příliš okouzlující.“ Lord Henry se usadil na divanu a vytáhl pouzdro s cigaretami.

Malíř mezitím pilně míchal barvy a chystal si štětce. Tvářil se ustaraně, a když zaslechl poslední poznámku svého přítele ze studií, letmo na něj pohlédl, chviličku zaváhal a pak pronesl: „Harry, rád bych tenhle obraz dnes domaloval. Připadalo by ti hrozně neslušné, kdybych tě požádal, abys odešel?“

Lord Henry se usmál a přejel zrakem na nového známého. „Mám, pane Grayi?“

„Ne, lorde Henry, prosím, nechoďte. Vidím, že Basil má zase mrzutou náladu. Nesnáším, když trucuje. Krom toho bych byl rád, kdybyste mi vysvětlil, proč se nemám věnovat filantropii.“

„To vám možná nevyložím, pane Grayi. Je to tak únavné téma, že by se muselo pojednat vážně. Nicméně rozhodně nemíním utéct, pokud jste mě požádal, abych zůstal. Tobě to ve skutečnosti nevadí, že ne, Basile? Nejednou ses nechal slyšet, že jsi rád, když si tvůj model má s kým povídat.“

Hallward se kousl do rtu. „Pokud si to přeje Dorian, tak samozřejmě musíš zůstat. Dorianovými rozmary se řídí všichni kromě něho.“

Lord Henry se chopil klobouku a rukavic. „Naléháš skutečně dost, Basile, ale bohužel musím opravdu jít. Slíbil jsem jednomu člověku, že se s ním sejdu v Orléansu.[16] Sbohem, pane Grayi. Přijďte za mnou někdy odpoledne do Curzon Street.[17] Kolem páté bývám skoro vždycky doma. Ale dejte předem vědět, kdy přijdete. Nerad bych vás promeškal.“

„Basile,“ zvolal Dorian Gray, „pokud lord Henry Wotton odchází, já půjdu taky. Ty většinou pusu neotevřeš, když maluješ, a stát na stupínku a tvářit se u toho příjemně je hrozná nuda. Požádej ho, ať tu zůstane. Trvám na tom.“

„Tak zůstaň, Harry. Vyhovíš tím Dorianovi i mně,“ podvolil se Hallward a upřeně zíral na svůj obraz. „Má pravdu. Já při práci nikdy nemluvím a ani nikoho neposlouchám, a to musí být děsně únavné pro toho, kdo mi zrovna sedí. Prosím tě, zůstaň.“

„Ale co ten člověk v Orléansu?“ namítl lord Henry.

Malíř se zasmál. „Myslím, že tam nenastanou potíže. Klidně se zase posaď, Harry. A ty, Doriane, si vylez na stupínek a moc se nevrť, prosím tě. Ani se moc nezaobírej tím, co vykládá lord Henry. Má veskrze zhoubný vliv na všechny své přátele, jen já jsem výjimka.“

Dorian Gray vystoupil na stupínek s výrazem mladého řeckého martyra a trošičku nespokojeně se zašklebil směrem k lordu Henrymu, který se mu dost zamlouval. Tolik se lišil od Basila. Ti dva vytvářeli nádherný kontrast. A měl navíc skvostný hlas. Po chvilce se ho osmělil zeptat: „Opravdu máte tak zhoubný vliv, lorde Henry? Tak zhoubný, jak tvrdí Basil?“

„Blahodárný vliv neexistuje, pane Grayi. Veškerý vliv je ve své podstatě nemorální – tedy z vědeckého hlediska vzato.“

„Proč?“

„Protože ovlivnit nějakého člověka znamená promítnout do něj svou duši. Nespřádá pak vlastní přirozené myšlenky ani nehoří vlastní přirozenou vášní. Jeho ctnosti pro něj přestanou být upřímné. Jeho hříchy, tedy pokud existuje něco jako hříchy, jsou napříště vypůjčené. Stává se ozvěnou melodie kohosi jiného, ztvárňuje roli, která nebyla napsána pro něj. A přitom cílem života je rozvoj vlastní osobnosti. Jsme tu od toho, abychom uskutečnili to, co je nám vlastní. Jenže lidé se dneska bojí sami sebe. Pozapomněli na nejdůležitější z povinností – tu, kterou člověk dluží sám sobě. Jistěže lidé činí dobro: krmí hladové a odívají žebráky. Jejich duše však samy hladovějí a jsou obnažené až hanba. Z lidského pokolení se vytratila odvaha. Možná jsme ji ani nikdy neměli. Hrůza ze společnosti, která je základem morálky, hrůza z Boha, představujícího mystérium náboženství – tyto dvě věci nás nyní ovládají. A přesto –“

„Natoč tu hlavu trošičku víc doprava, Doriane, buď té lásky,“ požádal malíř, hluboce zabrán do práce a vědom si pouze toho, že do hochovy tváře se vloudil výraz, který tam nikdy předtím neviděl.

„– a přesto,“ pokračoval lord Henry hlubokým, zpěvným hlasem a s půvabným mávnutím ruky, které bylo pro něj tak příznačné, dokonce už za studií v Etonu, „věřím, že pokud by člověk využil svůj život naplno a dokonale, dotvořil každý pocit, vyjádřil každičkou myšlenku a uskutečnil každý svůj sen – věřím tedy, že svět by získal osvěžující popud k radosti, že bychom pustili z hlavy veškeré strasti středověku a vrátili se k helénskému ideálu[18] – možná i k něčemu ještě lepšímu a bohatšímu, než byl helénský ideál. Ale i ten nejchrabřejší z nás se bojí sám sebe. Zmrzačení divocha tragicky přežívá v sebepopírání, které ničí naše životy. Stíhá nás trest za to, co jsme odmítli. Každý popud, který se v sobě snažíme potlačit, zůstane trčet v mysli a pozvolna nás otravuje. Tělo jednou zhřeší, a tím s hříchem skoncuje, protože čin je výrazem očištění. Nezbude pak nic než vzpomínka na rozkoš, případně přepych lítosti. Jediný způsob, jak se zbavit pokušení,[19] je mu podlehnout. Jestliže mu odoláváme, naše duše onemocní touhou po věcech, které sama sobě zakázala, lační po tom, co její obludné zákony učinily odsouzeníhodným a nezákonným. Kdosi prohlásil, že velké události světa se odehrávají v mozku. Právě v mozku, a jedině v mozku, se také odehrávají velké hříchy světa. I vy, pane Grayi, i vy sám s tím svým ostýchavým mládím a chlapectvím jako bílá růže jste už v životě prošel vášněmi, které ve vás vzbudily strach, myšlenkami, které vás naplnily hrůzou, i sněním za bílého dne a nočními vidinami. Už jen při vzpomínce na ně vám rudnou tváře hanbou –“

„Přestaňte!“ vypravil ze sebe Dorian Gray. „Přestaňte! Vyvádíte mě z míry. Nevím, co na to říct. Existuje snad odpověď na to, co jste právě vznesl, ale nic mě nenapadá. Nemluvte. Nechte mě přemýšlet. Nebo mě spíš nechte, abych se pokusil chvíli nepřemýšlet.“

Skoro deset minut tam stál bez hnutí s pootevřenými rty a zvláštně rozzářenýma očima. Byl si matně vědom toho, že v jeho nitru působí úplně nové vlivy. Přesto mu připadalo, že mu ve skutečnosti vyvěrají z duše. Těch pár slov, která vyřkl Basilův přítel – slov vypuštěných z úst bezpochyby mimoděk a obsahujících záměrný paradox –, zabrnkalo na nějakou tajnou strunu, o niž předtím nikdo nezavadil, ale jež se nyní chvěla a tepala zvláštním příslibem.

To hudba ho takhle rozechvívala. Hudba ho dokonce častokrát znepokojila. Jenže hudba se nevyjadřuje tak jasně – to, co v nás vytváří, není nový svět, nýbrž daleko častěji nový chaos. Slova! Pouhá slova! Jak strašná byla! Jak jasná, živá, a jak krutá! Nebylo od nich úniku. A přece – jak rafinované kouzlo obsahovala! Jako by vdechovala život beztvarým věcem a obsahovala vlastní melodii, sladkou jako tóny violy nebo loutny. Pouhá slova! Existuje něco skutečnějšího než slova?

Ano – v dobách chlapeckých zažíval věci, které nechápal. Ale teď je pochopil. Život jako by pro něj zčistajasna nabyl ohnivé barvy. Připadalo mu, že vlastně prošel ohněm. Proč si toho nevšiml?

Lord Henry ho pozoroval se sotva znatelným úsměvem, který pro něj byl tak typický. Dokázal rozpoznat ten psychologický okamžik, kdy je lepší mlčet. Úžasně ho to zajímalo. Žasl nad náhlým účinem, jehož docílil svými slovy, a když se rozpomněl na knížku, kterou četl v šestnácti a která mu odhalila mnohé z toho, co předtím nevěděl, napadlo ho, jestli snad Dorian Gray nezažívá něco podobného. Pouze naslepo vystřelil. Že by přesto zasáhl cíl? Ten mládenec ho fascinoval.

Hallward maloval dál s oním odvážným rozmachem, obsahujícím skutečnou rafinovanost a dokonalou jemnost, která přinejmenším v tvorbě pramení z umělcovy síly. Vůbec si to ticho neuvědomoval.

„Basile, už mě nebaví stát!“ zvolal náhle Dorian Gray. „Potřebuju vyjít ven a sednout si do zahrady. Je tu hrozné dusno.“

„Příteli, promiň, promiň. Když se dám do malování, nedokážu myslet na nic jiného. Ale nikdy jsi nebyl trpělivější. Ani ses nepohnul. A já jsem zachytil to, co jsem chtěl: pootevřené rty a ten planoucí výraz v očích. Nevím, co ti zatím Harry povídal, ale rozhodně docílil úžasného výrazu. Nejspíš ti lichotil. Nesmíš mu věřit ani slovo.“

„Rozhodně mi nijak nelichotil. Možná proto nevěřím ničemu z toho, co říkal.“

„Vy víte, že tomu věříte do puntíku,“ oponoval lord Henry a pohlížel na mladíka zasněnýma, ospalýma očima. „Půjdu na zahradu s vámi. Tady uvnitř je vážně hrozné horko. Basile, nech nám nachystat něco ledového k pití. Nejlíp něco s jahodami.“

„Zajisté, Harry. Stačí zazvonit, a až přijde Parker, sděl mu, co by to mělo být. Já musím dodělat ještě tohle pozadí a přijdu za vámi za chvíli. Nezdrž Doriana moc dlouho. Nikdy jsem nebyl v lepší formě než dneska. Tohle bude mé mistrovské dílo. Už teď to cítím.“

Lord Henry vyšel na zahradu a spatřil Doriana Graye s tváří zabořenou do velkých chladných hroznů šeříkových květů, jak horečně nasává jejich vůni, jako by to bylo víno. Přistoupil k němu a položil mu ruku na rameno. „V tomhle máte naprostou pravdu,“ zamumlal. „Nic nedokáže občerstvit duši líp než smysly,[20] stejně jako nic nedokáže vyléčit smysly líp než duše.“

Mladík sebou trhl a stáhl se. Vyšel ven prostovlasý – listy keře mu rozhodily nepoddajné kučery a místy zlatavé vlasy rozcuchaly. V očích měl polekaný výraz, jako když člověka někdo zničehonic vytrhne ze spánku. Jeho jemně modelované chřípí se chvělo a nějaký skrytý nerv rozechvíval červeň rtů.

„Ano,“ pokračoval lord Henry, „v tom tkví jedno z velkých tajemství života – jak léčit duši za pomoci smyslů a smysly za pomoci duše. Vy jste úžasný výtvor. Víte toho víc, než si myslíte, ale zároveň víte míň, než byste vědět chtěl.“

„Pojďme se posadit do stínu,“ vyzval ho lord Henry. „Parker už přinesl pití, a pokud zůstanete tady na té výhni, úplně vás poničí, a Basil už vás pak nebude chtít malovat. Opravdu se nesmíte nechat spálit od slunce. Neslušelo by vám to.“

„Co na tom záleží?“ zvolal se smíchem Dorian Gray, když si sedal na lavičku na konci zahrady.

„Na tom by vám mělo hodně záležet, pane Grayi.“

„Proč?“

„Nepatří mi, Harry.“

Table of Contents

PŘEDMLUVA

( I )

( II )