Friedrich

řečený

Bedřich

Dokuromán

Text © Milena Štráfeldová, 2024

Cover Photo © NM-ČMH-MBS: S 217/1748 Fotografie Bedřicha Smetany, J. Mulač, Praha, 1880 z fondu/sbírky: ČMH 3 / Muzeum Bedřicha Smetany / fond ikonografie

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5412-7

Obsah

Proč?

I.

II.

III.

Mezisoučet č. 1

IV.

V.

VI.

VII.

Mezisoučet č. 2

VIII.

Mezisoučet č. 3

IX.

Mezisoučet č. 4

X.

Mezisoučet č. 5

XI.

XII.

Co zbývá? Dílo, sláva a pár otázek…

Poznámka na závěr

Velryba v rybníce.
Tak po premiéře opery Dalibor
ohodnotil Bedřicha Smetanu
jeden z jeho protivníků.
Vlastně to měla být pochvala,
protože Smetana se v českém rybníce
19. století skutečně vyjímal
jako mimořádný zjev.

Proč?

// místo předmluvy //

„Co teď píšeš/píšete?“ ptali se mě v posledních dvou letech známí i neznámí lidé a já už pomalu váhala s odpovědí. Kdykoliv jsem totiž řekla, že knihu o Smetanovi, narážela jsem skoro pokaždé na stejnou reakci: „Proboha proč?“

Někdo měl tu otázku jen v očích, jiný se rovnou užasle zeptal. A byli i tací, kteří se trochu ušklíbli. Nadšených z mé odpovědi mnoho nebylo, převládl jakýsi zdvořilý údiv. Svým způsobem to chápu. Tato reakce má totiž řadu důvodů.

Jedním z nich může být skutečnost, že o Bedřichu Smetanovi bylo napsáno už tolik knih, že vydají za slušně zaplněnou knihovnu. Počínaje jeho současníky Eliškou Krásnohorskou, V. V. Zeleným, Josefem Srbem-Debrnovem nebo Otakarem Hostinským, kteří o něm psali „z první ruky“, přes obří, byť nedokončené dílo Zdeňka Nejedlého, knihy Vladimíra Helferta, Václava Holzknechta, Přemysla Pražáka, Hany Séquardtové nebo Marty Ottlové až po populární Nekamenujte proroky Zdeňka Mahlera je to téměř nekonečná řada titulů. V posledních letech k nim navíc jako výsledek mnohaletého bádání Olgy Mojžíšové z Muzea Bedřicha Smetany v Praze přibývají i monumentální svazky jeho deníků a korespondence.

A to nemluvím o stovkách odborných studií a tisících popularizačních článků a reportáží, o filmech, televizních dokumentech či rozhlasových pořadech. Díky tomu se podařilo zachytit Smetanův život a dílo do neuvěřitelných podrobností.

Má smysl k nim vůbec přidávat další knihu? Proč?!

Například proto, že každá doba a každá generace si k autorovi Mé vlasti nebo Prodané nevěsty hledá svůj vlastní vztah. Dnes máme docela jiný pohled na svět a preferujeme jiné hodnoty nežli Smetanovi současníci. Jinak ho přijímala vlastenecká společnost 19. století, a zase jinak první republika. Za protektorátu se Má vlast stala symbolem odporu proti nacistické okupaci, zatímco po roce 1948 Smetanu díky Zdeňku Nejedlému zneužila komunistická propaganda. Chtělo by se říct, že dnes máme konečně šanci skladatele odpolitizovat a ocenit jen jeho dílo. Protože o to tu přece jde především, ne?

Není ale snadné setřít všechny ty ideologické a propagandistické nánosy, které se na jeho osobnosti dosud navršily. Stal se jakousi nedotknutelnou národní ikonou, pomníkem sebe sama, mýtem. A každý pokus ho „odpomníkovat“ naráží u konzervativnější části společnosti na odpor. Absurdně se to projevuje i v otázce, co bylo příčinou jeho choromyslnosti a smrti. Čistě odborný medicínský problém se proměnil ve střet dvou táborů, který má zřetelné ideologické pozadí. Jako by se otázka, zda se národní velikán mohl nakazit syfilis, stala testem našeho vlastenectví…

Pro nemalou část našich současníků však Smetana představuje jen jakousi zaprášenou, dávno mrtvou veličinu. Ve škole se museli nadrtit jména jeho oper, při Mé vlasti ale zívají nudou. Národní obrození bylo jen otravnou otázkou u maturity. To, co si student ve svatém týdnu nasoukal do hlavy, vzápětí zase co nejrychleji zapomněl. A rád, tohle se nás přece už vůbec netýká!

Nejspíš jsem si to myslela taky. Měla jsem ale štěstí, že mi dlouholetá práce v Českém rozhlase dala šanci se naší historii věnovat víc, než kdybych pracovala třeba na poště. A postupně jsem zjišťovala, že to nudné a šedivé 19. století, postrach všech maturantů, je ve skutečnosti doba velmi zajímavá a barvitá. A že neskončila rokem 1900, její důsledky žijeme i dnes. Mnohem víc, než si mnozí z nás uvědomují. Víte, že o odsunu Němců z českých zemí snili už naši chrabří mladočeši?

Jednou z osobností, které naše 19. století spoluvytvářely a která se také stala jeho obětí, je právě Bedřich Smetana. Bůhví, zda o to stál, ale v něm se vlastně koncentrovalo všechno, čím tehdejší společnost žila, a to v dobrém i v tom horším slova smyslu. Život malého Fricínka, Fricka, Frice, Friedricha, Bedřicha i Mistra Smetany je vlastně jakýmsi klíčem či cestovní mapou, která by nám mohla pomoct jeho dobu přiblížit a trochu lépe pochopit. A tím snad víc porozumět i naší vlastní době. Sobě samým.

Tak proto vznikla i tahle knížka…

Milena Štráfeldová

Praha, říjen 2023

I.

Litomyšl

Mý méno je Barbara Smetana, geb. Lynek, aus Miletin. Ano, ta Barbora, o které se jednou bude říkat, že i poslední noc před slehnutím protancovala. To je ale úplná hloupost! Jak bych mohla?

Ve skutečnosti jsem tak tak stačila zadělat na koblihy. Je totiž masopustní úterý a to u nás koblihy nesmějí chybět. Nejsme přece žádní hej nebo počkej, můj muž je sládek na panskym pivováře. A sládci mívají mlsný jazyk, to ví každý.

Na koblihy mám recept, co se v naší rodině aus Miletin dědí po generace. Je tajný, ale snad se moje prabáby nebudou zlobit, když ho tu prozradím. Že se mouka musí pořádně přesít, ví snad každá začátečnice. Máma mě ale naučila, že se musí přesít nejmíň třikrát po sobě. Zbavíte se tak nejen všech brouků, červů, jejich vajíček, křídel, hovínek a bůhvíjaké další nečistoty, ale mouka se tím hezky nadejchá. A nadejchaný pak budou i ty vaše koblihy.

A nešetřete vejci! Já si na masopustní koblihy každý rok střádám ta nejlepší. Je dobře, když už mají slepice po zimě aspoň trochu zelenýho. Letos to ale byla bída. Masopust sice vyšel pěkně, outerek připadl na 2. března, zima však byla dlouhá a nikde zatím není ani travičky. Tak ani ty koblihy nebudou tak žluťoučké jako v jiných letech.

A máslo! Vybírejte jen to nejčerstvější. Jestli nemáte vlastní krávu a nestloukáte si je samy, kupujte je u pořádného kupce. Nejdřív je ochutnejte, a když bude zatouchat, bude hořké nebo přesolené, neberte je. Od takového šizuňka rychle pryč. Já mám štěstí, v Leitomischl jsou kupci slušní. Hlavně ten Šimek na rynku. Beru od něj máslo od doby, co jsme se sem s mým Franzem přistěhovali.

Můj Franz...

Správně bych tedy měla říkat Herr Franz, jak ho oslovuje pivovarská čeleď. Pro panstvo ze zámku nebo lidi ve městě je to ale Herr Smetana. Všichni si ho tu váží, vědí, že je poctivý člověk. A náramně pracovitý!

Poznali jsme se, když měl v nájmu knížecí pivovár v Novém Městě nad Metují. Byl už v letech, bylo mu třiačtyřicet. Ke všemu dvojnásobný vdovec s kupou dcer. Ani já jsem ale nebyla nejmladší, táhlo mi na třicítku. Málem to vypadalo, že zůstanu na ocet. Když se mi tedy začal po smrti své druhé ženy dvořit, nenechala jsem se prosit. Za dva měsíce po jejím pohřbu jsme v Hořicích slavili svatbu.

Dne 20. Novembru roku 1820 sem mnela kopŭlaci v Hořiciich. Pan dekan Handl nas kopŭlirowal s Fratiſſkem Smetannou sladkem na Nowim Mnėste, zapsala jsem si do deníčku. Jsme svoji čtvrtý rok a nedávno jsme se přestěhovali sem, do Leitomischl. Zdejší valdštejnský pivovár je vyhlášený, i lidé jsou tu dobří. A Franze si váží, to už jsem přece říkala.

Abych ale neodbíhala od těch koblih! O mouce, vejcích a másle jsem vám už pověděla. Tak teď kvasnice. Berte jenom čerstvé, ať vám těsto pěkně nakyne. Já si pro ně posílám do pekárny v Umrlčí uličce. A musíte je opravdu důkladně hníst, myslím to těsto. To se zkrátka nesmí ošidit. Nakonec tam opatrně přidejte velkou štamprli rumu. Nebo radši dvě. V tom je ten fígl, koblihy pak při smažení nevypijí tolik sádla.

Já jsem těsto zadělávala v noci, aby mi co nejdřív vykynulo. Teď, v požehnaném stavu, jsem totiž nevěděla dne ani hodiny. Jenže usmažit jsem je už nestihla. Ještě za tmy to na mě přišlo a bolestí sotva popadám dech. Bolí to strašně! Kdyby to aspoň tentokrát byl chlapec! Franz by měl radost.

Konečně taky dorazila porodní bába, už to prý bude každou chvíli…

*

„Milospane,“ vyběhla Bětka z přízemního bytu v litomyšlském zámeckém pivovaře, ve kterém se svou rodinou bydlel sládek Smetana. Na kostele právě odbila desátá dopoledne.

Bětka slouží u Smetanů už třetím rokem. Nastoupila k nim, ještě jí nebylo dvanáct. Doma jich byla hromada dětí a rok co rok přibývaly další, tak se ty starší musely o sebe nějak postarat. A u Smetanů se má dobře. Pán je uznalý, na čeleď neřve, a ani nikoho netluče. I paní je spravedlivá. Všechno sice musí být tip ťop, běda, aby někde bylo třeba jen smítko, když se ale Bětka přičiní, má klid. A dobré zacházení je pro služku kolikrát důležitější než bůhvíjaký plat. Občas slýchá od jiných služebných děvčat, jaké mají se svými pány trápení, ty svoje si ale nemůže vynachválit.

„Milospane,“ běhá teď však Bětka splašeně po dvoře a snaží se pana sládka rychle najít. Má pro něj totiž novinku za tisíc zlatých! Kde jenom může být?!

Herr Franz před chvílí ochutnal lok piva z nové várky a spokojeně si olízl rty. Bude dobré, jen se musí ještě uležet. A zrovna byl na cestě do sklepa, aby pro pivovarskou chasu vybral soudek piva na dnešní masopustní veselí, když ho zarazil jeden z učedníků.

„Herr Franz, vaše Bětka vás všude shání,“ vyrazil kluk ze sebe s očima navrch hlavy.

Že by už? pomyslel si sládek, a co mu jeho poněkud tělnatá postava dovolovala, spěchal zpátky na dvůr. Schody bral po dvou, nahoře sotva popadal dech. Nevěděl přitom: má se radovat, nebo to bude zase děvče?

Ne že by svoje dcery neměl rád, to ne! Kdyby se tak ale konečně dočkal syna! Měl by aspoň jednou komu předat živnost. A všechny svoje zkušenosti, a že jich po světě něco nasbíral. Svého chlapce by naučil vařit pivo, po kterém by se oblízl i císař pán…

Vtom se však lekl, jestli ho Bětka neshání kvůli tomu, že se Barboře přitížilo. Však už taky není mladice, je jí třiatřicet. Přitom i mladé ženské kolikrát svou těžkou hodinku nepřežijí. A Barbora navíc není žádná děvečka od krav, co porodí i na mezi. Pochází z nóbl rodiny, její tatík byl panský písař, o svátcích jedli doma na stříbře. Sám mohl být rád, že jeho nabídku k sňatku neodmítla. Neodpustil by si, kdyby ji mělo potkat něco zlého.

Konečně Bětku uviděl, běžela mu naproti.

„Je to kluk,“ volala už zdálky. „Máte syna!!“

Sládek se na chvilku zarazil, jako by té novině v první chvíli ani nemohl uvěřit. Pak ale Bětku popadl a zatočil se s ní samou radostí dokola. Tak přece! To největší životní přání se mu konečně vyplnilo.

Až po chvíli ho napadlo: „A co paní? Je v pořádku?“

„Ano,“ uklidnila ho Bětka. „Jen je hodně unavená, chlapeček jí dal pořádně zabrat.“

Z pana sládka najednou spadla tíha, že by snad mohl začít létat. Letošní masopust si s ním všichni jaksepatří užijí.

„Pán Bůh požehnej,“ vypravil ze sebe, když se konečně mohl naklonit nad kolíbkou, ve které se vrtěl jeho synek. První kluk po devíti dcerách! Když tedy nepočítá toho maličkého, Františka, co zemřel, sotva se narodil. Dojetí nad novorozeňátkem přitom pyšnému otci sevřelo krk, že sotva mohl promluvit, a do očí se mu hrnuly slzy.

Chlapeček byl z té námahy, se kterou se právě prodral na svět, ještě celý rudý a pomačkaný. Křičel však na všechny kolem: „Jsem tady!!“

A pan sládek si do rodinné bible napsal: Dne 2. Martzi 1824 auterij 10 hodin Rano Narodilse Sinacek. Meno danobillo Fridrig jeho pani kmotřij pan doktor dostal a babička.

Je ovšem otázkou, proč nechal svého synka pokřtít ještě v den jeho narození. To nebylo zcela obvyklé. Bál se snad, že nepřežije? Těžkému porodu by možná nasvědčovalo i to, že mu byl zřejmě přítomen i vrchnostenský lékař Dostál, který se vzápětí stal jedním z kmotrů. U křtu chlapeček dostane jméno Friedrich. Doma mu však budou říkat Fricínek.

Na oslavu pak nechal pan sládek vyvalit ze sklepa sud toho nejlepšího ležáku.

*

To první kritické období, kdy umírala až polovina nemluvňat, Fricínek naštěstí zdárně přežil a pan sládek si oddychl. A slíbil si, že udělá všechno, aby se jeho synkovi dařilo co nejlépe. Sám si totiž bídy užil až dost. Byl z chudé rodiny, nejmladší z deseti dětí, navíc brzy osiřel. Jako malý chlapec chytal po lesích ptáky, aby měl na obživu. Na studia doma nebylo, takže když šel ve třinácti do pivovaru do učení, neuměl ani pořádně číst a psát. Ostatní se mu smáli, on, chudák, se za to styděl.

Všechno ale svou pílí dohnal, dokonce i hrát na housle se naučil. A jakmile se stal sladovnickým tovaryšem, vyrazil do světa. Pár let pak sbíral zkušenosti, jak se kde vaří pivo. Vydal se dokonce až do Slezska. Ve Slezské Nise poznal napoleonské vojáky, kamarádil s nimi.

A šetřil! Našetřil tolik, že si mohl sám pronajmout pivovar ve Chvalkovicích. Vydělal tam prý pak celých sto tisíc zlatých. Sto tisíc! – Jenže potom zase o všechno přišel. Musel začít znovu, tentokrát v Novém Městě nad Metují.

Mezitím se oženil, jednou, podruhé, narodily se mu děti, byly to ale samé holky. Nakonec mu i druhá žena umřela, zbylo po ní pět dcer. A pak potkal Barboru! Co na tom, že první dopis pro ni opsal ze sbírky milostných psaní, i s chybami?

Svůj slib, co si dal při Fricínkově narození, řádně splnil. U Smetanů se žije dobře. Bětka by mohla vyprávět! Nezastaví se od rána do večera.

„Podej milostpánovi kapku smetany do kafe!“ nařizuje jí po ránu paní Barbora.

„Po snídani zaběhneš ke kupci pro cukr. Ať ti ho ale odsekne svrchu homole, ne zespoda. Tam je nejsladší. A vezmi taky libru másla. Toho žlutého!“

„Koberce vyklepej pořádně! Ne jako posledně. A nezapomeň vyleštit i ty dva stříbrné svícny z parádního pokoje!!“

A Bětka celý den běhá, uklízí, pere, pomáhá paní v kuchyni, až je z toho večer dočista schvácená. I tak si ale ráda aspoň chvilku pohraje s Fricínkem. Chlapeček se už pomalu staví na nohy, co nevidět začne běhat. Taky si pořád něco brouká, nikdo mu ale pořádně nerozumí.

Všichni čekají, jaké bude jeho první slovo. Paní Barbora by samozřejmě chtěla, kdyby synek řekl máma, Bětka ale ví svoje! Zrovna včera se k ní Fricínek tak hezky přitulil, to on umí. A řekl něco jako beka. Alespoň se jí to zdálo. Pochlubit se tím samozřejmě nemůže, milostpaní by to mrzelo. Fricínkovi za to ale tajně dala kousíček cukrkandlu…

*

I Herr Smetana ale může být spokojený. Má vymodleného syna a v roce 1825 se navíc jeho jméno objevuje pod kupní smlouvou na dům. Jde o honosné panské stavení přímo na litomyšlském rynku, se znakem Valdštejnů na fasádě. Vrchnost mu je prodala i s právem zadního východu (!) a taky tu smí pálit kořalku. Pan sládek za dům „se všemi spravedlnostmi“ zaplatil 4400 zlatých.

Jestlipak si přitom vzpomněl na ten strašlivý státní bankrot před čtrnácti lety, který ho připravil o všechen majetek?

Ne, na to ráno 15. března roku 1811 zapomenout nelze. V devět hodin se jako požár rozšířila zpráva, že podle nařízení z Vídně rakouská měna s okamžitou platností ztrácí čtyři pětiny své hodnoty. Z každých pěti zlatých tak lidem zůstala jediná ubohá zlatka!

Přišli tím o celoživotní úspory. Platy a penze, které stát vyplácel svým úředníkům, byly rázem o osmdesát procent nižší. Různé poplatky, daně a dluhy však zůstaly ve stejné výši jako dřív. Došlo k naprostému zbídačení většiny obyvatelstva mocnářství. A jako vždy, doplatili na to zejména ti chudší…

„Já to ale tušil,“ říkal si tehdy Herr Smetana. Ne nadarmo měl v sobě od dětství podnikavého ducha a uměl počítat. „Tohle nemohlo jinak dopadnout!“

Státní bankrot zavinily války, které rakouské císařství vedlo už za Marie Terezie, ale především ta s Napoleonem v roce 1809. Válka je drahá záležitost a dvorská kancelář ji financovala tím, že nechala tisknout papírové peníze. Do oběhu se jich v krátké době dostalo neuvěřitelných 729 milionů! Mezi lidmi se šířil vtip, že nejdůležitější zbraní mocnářství je tiskařský lis.

Lidé těmto bankocetlím nevěřili, vyhýbali se jim, směňovali je za dobrou minci, která však už dávno dobrá nebyla. Šmelilo se, rostla neúměrná drahota i korupce, roztočila se inflace.

Bylo jasné, že situace je neudržitelná. V předvečer státního bankrotu dostaly radnice a úřady po celém císařství zalepenou obálku, kterou úředníci směli otevřít až druhý den v devět hodin ráno. Je s podivem, že všichni tento příkaz uposlechli, protože se skutečně nic předčasně neprozradilo. O to horší pak to ale musela být pro poddané rána! Jaké naříkání, jaký škytlavý přehořký pláč, ano, i zoufanlivost způsobena, to není k vyslovení, zapsal dobový kronikář.

Z mnoha lidí se doslova přes noc stali žebráci, došlo i k sebevraždám. Byla to taková katastrofa, že se na ni bude vzpomínat ještě celé století.

Jak je však patrné, pan sládek se z této pohromy vzpamatoval celkem rychle. A po zkušenostech z roku 1811 nejspíš usoudil, že nežli schovávat těžce vydělané peníze do štrozoku, je lepší za ně koupit dům. Sicher ist einfach sicher!

S hrabětem Antonínem z Valdštejna, majitelem litomyšlského zámku a panství, se o koupi domu na rynku jednalo velmi příjemně. Byl to vzdělaný a kultivovaný pán, který se nad nikoho nepovyšoval. S Herr Smetanou navíc měli společnou vášeň – oba milovali střílení a lov. Časem se spřátelí, Jeho Milost věnuje rodině Smetanových na památku hodiny do parádního pokoje.

*

A tam to taky nejspíš začalo!

„Vítejte, pánové. – Herzlich willkommen!“ halasil pan sládek radostně, když se ve dveřích parádního pokoje objevili jeho přátelé, místní učitel a pan poštmistr. Pan lékárník se sice pro dnešek omluvil, trochu prý kašle, ale nevadí. Budou tedy hrát ve třech. Partitur pro tria má pan sládek taky dost...

Pánové se takhle scházejí už od doby, co se Smetanovi do Litomyšle přistěhovali. Zahrají si spolu nejméně jednou, někdy však i dvakrát do týdne. To se ví, zprvu to byly jednodušší skladbičky, aby se sehráli. Všelijaké úpravy lidových písní, směsky melodií nebo předehry, které se hodí pro domácí muzicírování. Zkrátka co se tak dá najít pro housle, violu, violoncello nebo klavír. Časem si ale troufnou na Haydna nebo Mozarta. Občas dokonce předvedou své umění i jiným, pořád ale hrají hlavně pro sebe, jen tak pro radost.

„Nejdřív něco na zahřátí,“ nabízí hned ve dveřích pan sládek každému štamprličku kořalky. Venku je totiž dnes nějak lezavo. Bětce proto už ráno nařídil, aby zatopila v kamnech. Hrát v zimě a se zkřehlými prsty se prostě nedá. A pánové si připijí rádi.

„Prosit!“

Polstrované židle pro dnešní zkoušku jsou už připraveny, před každou stojí i vyřezávaný stojan na noty. Hluk v pokoji tlumí krajkové záclony i pestrobarevné koberce. Na pěkném, panském vybavení domácnosti si pan sládek zakládá. A taky na pohoštění, na to ale dojde až později. Pánové se můžou těšit na pivo ze zámeckého pivovaru a chleby se šunkou, které jim pokaždé dá po Bětce poslat paní Barbora. Sama si přitom přijde jejich muzicírování občas poslechnout.

A stále častěji se tu někde po podlaze batolí i Fricínek! Paní Barbora ho sice zpočátku odnášela, aby pány při hraní nerušil, klučík se ale po chvíli zase vrátil. Jiné děti na jeho místě by nejspíš zlobily, tloukly by dřevěným koníkem o podlahu nebo se jinak dožadovaly pozornosti, Fricínek ale ne! Jen tak sedí a poslouchá, nanejvýš si něco pro sebe tiše brouká a mává ručičkou do taktu. Pan sládek nakonec ženě řekl: „A tak ho tu nech, když ho to baví…“

A Fricínka muzika skutečně bavila. Když mu, sotva čtyřletému, pořídí tatínek housličky, bude na ně vrzat od rána do večera. Až ho pan sládek bude muset vyhnat z pokoje do komory za ložnicí, aby tím škvrndáním nerušil jeho zákazníky. S těmi se totiž v pivovarské Kanzlei dveře od rána do večera netrhnou.

*

Dneska je ovšem u Smetanů boží dopuštění, Bětka se může ulítat. Chystá se totiž hauskoncert! Na hauskoncerty si milostpáni potrpí. Taky k nim na ně chodí snad všichni nóbl lidi z Litomyšle. Přijde i pan správce ze zámku, proto je kolem takové pozdvižení. Všechno se v parádním pokoji musí jenom blýskat!

V českých měšťanských salónech v době Fricínkova dětství právě „zuří“ biedermeier. I když zuří není to správné slovo, protože tento donedávna opovrhovaný sloh se vyznačoval klidem a mírem, dbal na pohodlí a rodinnou idylu a pěstoval jemné mravy a vytříbenou společenskou konverzaci. Jen žádnou romantickou rozpolcenost! Žádné rozervance! Máchův čas teprve přijde. V roce, kdy se Fricínek narodil, je Karlu Hynkovi teprve čtrnáct…

Tradice českých obrozenských salónů, kde se muzicírovalo a tančilo, kde se nadšeně recitovaly vlastenecké básně a také domlouvaly výhodné obchody a sňatky, se k nám šířila – jak jinak – z Německa. Odtud také pochází vzor „lva salónů“, tedy biedermanna, hezky česky šlechetníka. Okouzlujícího muže, který je vždy dokonale upraven, dokáže vtipně pohovořit na jakékoliv téma, nikoho neurazí a celkově přispívá ke zdárnému průběhu večera.

Takovým reprezentativním lvem salónů Herr Smetana při nejlepší vůli nejspíš nebyl. Byl menší, trochu při těle a vlasy mu kolem hlavy pořád nějak trčely. V litomyšlské společnosti byl však velmi oblíben. Měl dobráckou povahu a jistě nezkazil žádnou legraci. Navíc byl vynikajícím střelcem a to se v Litomyšli cenilo. Patřil dokonce do váženého spolku ostrostřelců, nechal si vymalovat vlastní terč. A měl i vyšší zájmy. Aby si rozšířil obzory a měl o čem konverzovat, předplácel si německy psané noviny Bohemia.

Paní Barbora byla zase prototypem příkladné ženy, která dobře vedla svou blahobytnou domácnost. Starala se nejen o vlastní děti, ale i o dcery z předchozího manželství pana sládka. A také o další příbuzné, kteří se ke Smetanovým postupně přistěhovali.

Z obrazu, kde ji později v Jindřichově Hradci zachytil malíř Antonín Machek, hledí měšťka ve svátečních sametových šatech s tylovým límcem a širokánským kloboukem. Spíš si ji ale umíme představit, jak v zástěře pobíhá po kuchyni a vaří oběd pro svou početnou rodinu.

Škoda, že se tu nesetkala s nejvyhlášenější českou hospodyňkou své doby Magdalenou Dobromilou. Manželé Rettigovi se ale do Litomyšle nastěhovali až tři roky poté, co odtud Smetanovi odešli do Hradce. Ty dvě by jistě našly mnoho společného…

*

„Co to tu šmrdláš?“ zeptal se zvědavě pan učitel, když si jednou při domácím muzicírování u Smetanů potřeboval odskočit a z komory přitom zaslechl hru na housle. Uvnitř byla skoro tma, a tak mu chvíli trvalo, než v šeru rozeznal Fricínkovu drobnou postavičku. Chlapci bylo sotva pět, na housličky už ale vrzal docela obstojně. Pana učitele to u tak malého kluka hodně překvapilo.

„Zkus to ještě jednou,“ požádal Fricínka a zaposlouchal se do melodie písně, kterou si posledně zahráli v kvartetu. Kluk si ji musel zapamatovat, protože noty ještě neznal. A ani by na ně v té tmě neviděl.

„Umíš ještě nějakou jinou písničku?“ vybídl Fricínka. A ten se nedal pobízet. Předvedl panu učiteli odrhovačku Pověz mi, Andulko, pověz, kterou si při mytí podlah ráda zpívala Bětka.

„Výborně!“ pochválil ho pan učitel. „Víš co? Mám takový nápad, bude to ale naše tajemství…“

A už za pár dní se u pana sládka ozve hudební dostaveníčko. Pan sládek zrovna slaví jmeniny, a tak mu jeho přátelé přišli povinšovat. První housle v tomto improvizovaném kvartetu hraje – Fricínek! Jde mu to tak dobře, až svého tatínka dojetím rozpláče.

„Kluk sakramentská,“ mumlá si pro sebe pan sládek a tajně si utírá oči. „Kde se to v něm vzalo?“

A rozhodne se, že Fricínkovi pořídí klavír! Učit se bude u místního učitele hudby pana Chmelíka…

„Já už tam nechci,“ vzpouzí se však brzy Fricínek.

„Proč?“ diví se pan sládek. Až dosud přece muzika Fricínka bavila.

Fricínek to ve svých pěti letech ještě neumí pořádně vysvětlit, ale způsob, jak ho pan Chmelík učí hrát, se mu z duše příčí. K čemu to je, pořád jen brnkat cé dé é? On si přece chce zahrát nějakou písničku! Navíc má ještě dětské prstíky, na klávesy ani pořádně nedosáhne. Přísný učitel mu však při každé chybě vlepí pohlavek.

„Au!“

„Příště si aspoň budeš dávat lepší pozor,“ zlobí se pan Chmelík.

„Půjdeš tam, a basta!“ rozhodne nakonec nekompromisně tatínek. „K čemu bych ti jinak kupoval to piáno?!“

A Bětka bude vzpouzejícího se Fricínka vodit na hodiny k panu učiteli Chmelíkovi dál.

„Au!!“

Každé jiné dítě by takový dril odradil a na hudbu by nejspíš zanevřelo. Fricínek však vydrží a po čase už se pod jeho prstíky začínají i z toho nemilovaného klavíru ozývat první melodie.

*

Jednou sám prohlásí: „V hudbě život Čechů.“ – Jak k tomu však vůbec došlo? Opět se musíme vrátit do minulosti.

Když v 18. století cestoval Evropou anglický hudební skladatel Charles Burney, ve svém proslulém cestopise poznamenal: Často jsem slýchával, že jsou Češi nejhudebnější národ v Německu, ne-li v celé Evropě. A jeden slavný německý skladatel mě ujistil, že kdyby měli stejné výhody, jako mají Italové, jistě by je předstihli. … Procestoval jsem celé Království české od jihu až k severu a shledal jsem, že nejenom v každém větším městě, ale také ve všech vesničkách, kde jen je triviální škola, se chlapci i děvčata učí hudbě. … Čas od času se v těchto venkovských školách objeví skutečný génius, jako např. v Německém Brodě, rodišti slavného Stamice…

A nešlo jen o Stamice. V 17. a 18. století odcházela z Čech do světa řada hudebníků, kteří se pak proslavili ve Vídni, v Paříži, v Itálii, Drážďanech nebo Petrohradě. Za všechny stačí jmenovat Josefa Myslivečka, Antonína Rejchu nebo Jana Dismase Zelenku.

Byl to mimo jiné důsledek toho, že hudební výchova na českých školách patřila už od středověku k hlavním předmětům. Žáčci se učili nejen zpívat, ale i hrát na některý hudební nástroj. Výuka hudby začala svůj význam paradoxně ztrácet až díky školské reformě Marie Terezie. Pragmaticky zaměřená císařovna usoudila, že pro chod mocnářství jsou spíš než hudba důležité jiné obory: kreslení, zeměměřictví a základy domácího hospodaření. Děvčata se navíc učila šít a plést. Z hudební výchovy se tak stal jen vedlejší nepovinný předmět. A za jejího syna Josefa II. byl zpěv ve školách už úplně zrušen jako cosi zcela nepraktického.

Vztah k hudbě měl však v Čechách svou setrvačnost a zpívat a aspoň trochu hrát na nějaký hudební nástroj bylo ještě po celé 19. století běžné. Ve společenských kruzích, ve kterých se bude jednou pohybovat náš Fricínek, to bylo dokonce samozřejmé. Kdejaká slečna brnkala na piano a jen těžko by se našel student, který by se při zpěvu vlasteneckých písní neuměl doprovodit na kytaru.

Fricínek byl navíc obklopen hudbou od narození. Slyšel hrát svého tatínka na housle, ale zcela jistě poslouchal i pivovarskou chasu, když si zpívala při práci nebo všelijakých oslavách. Ostatně i ráno Bětka v síni zase spustila tu svou odrhovačku o Andulce...

Jak by se Fricínek mohl s hudbou nepotkat?

*

Už v pěti letech ovšem taky začal chodit do školy. Neměl to daleko, stačilo seběhnout z kopečka. Školní budova byla od zámeckého pivovaru jen co by kamenem dohodil.

Místní školu tehdy vedli piaristé. Učené bratry pozvala do Litomyšle už v roce 1640 Frebonie z Pernštejna, poslední členka kdysi mocného rodu, který dal postavit i litomyšlský zámek. Díky pernštejnské štědrosti tak postupně vedle okázalého renesančního paláce vznikla piaristická kolej, nádherný barokní kostel Nalezení sv. Kříže i školní budova, kde se v roce 1829 začal Fricínek učit číst a psát. Ovšem německy, jak si přál tatínek…

A šlo mu to docela dobře. Alespoň zpočátku. Na konci prvního pololetí byl „prvním výborným“, i když z náboženství a počtů měl jen dobrou. Výuka, postavená na biflování, ho ale brzy začala otravovat a jeho vysvědčení se úměrně tomu stále víc kazilo. To už mu zůstane až do maturity, kterou proleze jen s odřenýma ušima.

*

Dnes se však Fricínkovými školními neúspěchy nebudeme trápit, jde se do divadla!

„Utáhni mi tu šněrovačku pořádně,“ vybízí paní Barbora Bětku, přestože už sotva dýchá. I po několika dětech si však zakládá na tom, aby měla pas jako slečinka. A zvlášť dnes, kdy je pan hrabě Valdštejn pozval do svého divadla...

Paní Barbora se na dnešní večer náramně těší!

„To divadlo je wunderschön, gänzlich spitze,“ vysvětluje Bětce. „Je tam všechno jak v opravdovém divadle, třeba v Praze u Nosticů. Jen je holt trochu menší. A představ si, na jevišti se dají pomocí všelijakých hejblat měnit kulisy. Prý je vymaloval jeden slavný malíř až z Vídně!“

Bětce jsou divadelní kulisy i slavný malíř z Vídně šumafuk, dobře ví, že se na žádné představení nikdy nepodívá. Tam můžou jen lepší lidi. Mají pro ně křesílka potažená sametem, a dokonce tam prý jsou takové pokojíčky, říká se jim lóže. Aspoň jí to povídalo jedno děvče od nich ze vsi, co slouží u Valdštejnů. Dovnitř do zámku ale Bětku nevzalo, bálo se. Co kdyby je někdo přistihl, jak se tajně plíží chodbou?

„A víš co?“ napadlo najednou paní Barboru. „Dneska půjdeš do divadla s námi!“

Bětku to tak zaskočilo, až pustila šňůry od šněrovačky. Teď aby začala s utahováním znovu. „Já?!“ vypravila ze sebe užasle.

„No co by ne!“ zasmála se paní Barbora. Sama nebyla v hraběcím divadle poprvé, tak ví, že tam po straně je i pár obyčejných lavic pro služebnictvo. „Řekneme Johannovi, on tě pustí dovnitř,“ byla si jistá. Johann byl vysloužilý hraběcí lokaj, kterého nechávali dožít na zámku. Před představením stával u vchodu a vybíral od diváků krasopisně vyvedené pozvánky s hraběcím erbem. „Herr Franz mu pošle džbánek piva a to by bylo, aby tě tam nepustil! Teď mi tu šněrovačku ale konečně jaksepatří utáhni!“

„A kdo večer pohlídá Fricínka, když nebudete doma?“ napadne ještě Bětku. Nechce se jí věřit, že by ji skutečně mohlo potkat něco tak mimořádného. Ona a jít do divadla? To se přece služebným nestává!

Paní Barbora se na okamžik zarazí. Tohle ji opravdu v první chvíli nenapadlo. Bětka má ovšem pravdu, Fricínek je ještě moc malý, než aby mohl zůstat celý večer sám doma. Pak ale dostane spásný nápad. „Odvezeme ho do domu na rynku, vyspí se tam. Starší děvčata se o něj postarají. Velká jsou už na to dost,“ rozhodne nakonec.

A tak se Bětka poprvé v životě podívá na divadla. Hned u vchodu však zůstane stát s pusou otevřenou. Taková nádhera! Tolik svíček! A toho zlata!! A opravdu tu jsou ty pokojíčky, lóže, služka od paní hraběnky nelhala. Do jedné z nich se zrovna uvelebili Herr Smetana s milostpaní...

„Tak už se konečně posaď,“ postrčí lokaj Johann užaslou Bětku k lavici pro služebné. Právě se totiž za zvuků hudby zvedá opona a na jevišti je vymalovaná zahrada s nějakými schody v pozadí a keři růží po stranách.

A uprostřed? – Z toho je už Bětka úplně zkoprnělá! Uprostřed stojí sám mladý pan hrabě Jiří s loutnou v ruce. Slyšela sice, že si rád v divadle zahraje, nemohla tomu ale uvěřit. Teď ovšem vidí, že je to pravda. To jsou mi věci, říká si a s pusou dokořán hledí na ten zázrak. Dnes v noci z toho všeho snad ani neusne.

*

Brzy však nebude moct usnout ani paní Barbora. Co si to ten její Franz zase vymyslel?!Ano, je pravda, že Fricínkovi jde hra na klavír čím dál líp. Není ho sice za ním ještě ani vidět, člověk ale až žasne, co všechno už v šesti letech umí zahrát. Pan učitel Chmelík s ním nacvičil dokonce předehru k Němé z Portici!

Tahle Auberova opera byla od samého začátku jeden velký skandál. Při své premiéře v Paříži v roce 1828 vyvolala senzaci, a jak by taky ne! Vždyť hlavní postava, prostá dívka z rybářské chýše, je skutečně němá! Jen si to představte. V opeře, a nezazpívá ani jediné vysoké cé!! Roli svedeného děvčete místo toho cituplně tančí primabalerína pařížského baletu. A aby to nebylo všechno, po bruselské premiéře Němé z Portici došlo k revoluci, díky níž získala Belgie samostatnost! Kterému hudebnímu dílu se podaří vyvolat takové pozdvižení?

O pozdvižení však nebude nouze ani v Litomyšli…

„Opravdu si myslíš, že to Fricínek svede?“ ptá se paní Barbora znepokojeně svého muže. „Nebude z toho nakonec ostuda?“ Sama kvůli svým obavám nemůže třetí noc pořádně spát. Vlastě nespí už od chvíle, kdy Franz přišel s tím nápadem.

„Na Karlově se chystá oslava jmenin Jeho Veličenstva císaře,“ utrousil nenápadně před týdnem u oběda.

„To je pěkné,“ usmála se paní Barbora spokojeně. S Franzem byli oba císařovi věrní poddaní. „Kdo ji pořádá?“

„Místní spolek filozofů.“

„A co se tam bude dít?“

„Bude to hudební akademie. Program je už skoro hotový. Nějaký kvartet, nejspíš Haydnův, několik písní, recitace, zdravice a tak. Říkal jsem si ale, že by tam mohl vystoupit i náš Fricínek. Už jsem to vlastně slíbil…“ A bylo to venku!

Paní Barbora překvapením oněměla. „Cože!“ vyjekla, když znovu našla řeč. „Vždyť je mu teprve šest! Copak může někde veřejně vystupovat?!“

„Neboj, on to zvládne. Slyšel jsem tu jeho Němou z Portici, hraje ji moc pěkně. Ty se, ženo, postarej, ať je na to vystoupení jaksepatří oblečený!“

Paní Barboře, která byla jistě řádnou a poslušnou manželkou, tak nezbylo nežli dát pro synka rychle ušít sametový kabátek, brokátovou vestičku, košilku s velkým škrobeným límcem i kalhoty pod kolena. Bude v nich vypadat jako malý Mozart.

Bětka mu zatím vyleští černé botky a postará se, aby bílé podkolenky neměly díru. Fricínek na své první veřejné vystoupení musí být jako ze škatulky.

Večer před představením ho ještě celého vykoupou a umyjí mu ty jeho pěkné vlnité vlásky. Na druhý den je vše připraveno pro to, aby se mohl ukázat světu!

Ptal se však někdo Fricínka, jestli chce na té císařské akademii zahrát?

Nejspíš ne, nedělalo mu to ovšem zjevně žádnou potíž. 4. října 1830 přednesl předehru ke slavné opeře bravurně, bez sebemenší chyby. Navíc s citem, který by u malého děcka nikdo nečekal. V sále, kde se k té příležitosti sešla nóbl společnost z celého města, hraběcí rodina, úředníci i městská honorace, vypuklo po posledních Fricínkových tónech nadšení. Potlesk nebral konce. Sám tajemník pana hraběte nakonec musel malého Fricínka zdvihnout a ukázat posluchačům, aby to zázračné dítě všichni viděli.

„Co jsem říkal?“ pošeptal pyšný pan sládek své ženě, když přijímali gratulace k fenomenálnímu úspěchu svého synka. „Já věděl, že to dokáže!“

Paní Barbora mohla sotva promluvit, jak byla dojatá. Navíc se k ní hrnuly i dámy, pro které byla zatím jenom vzduch. Tomu se tedy říká úspěch!

A Fricínek? Ten se z té slávy dospělých brzy vytratil. Maminka ho zahlédla, jak se schovaný za klavírem cpe dortíky, které na oslavu císařových jmenin připravil místní dámský spolek. Zmazal si přitom i tu krásnou brokátovou vestičku.

„Ale co,“ mávla nad tím paní Barbora rukou. „Dneska si to kluk zaslouží!“

*

V malém městě, jakým byla Litomyšl, se sláva šíří rychle, kdekdo si proto chtěl to zázračné dítě poslechnout. Fricínka rodiče co chvíli vodili do lepších domácností, aby jim zahrál na klavír. Pozvání dostal dokonce i na zámek, od hraběcí rodiny!

„Rukulíbám, Výsosti,“ uklonil se pan sládek před starou paní hraběnkou, hned se ale opravil: „Küss die Hand, Seine Hoheit!“ Až pozdě si uvědomil, že s hrabětem Antonínem, s nímž chodil střílet zajíce, může mluvit česky, jeho matka však česky neumí.

Paní Barbora udělala jen pukrle, slova však ze sebe nevypravila. Žasla nad tou nádherou kolem! Na zámek se sice dostala i dřív, v hraběcím hudebním salónu je ale poprvé. Těch obrazů! A tolik skla ve vitríně! A ty rozkošné porcelánové figurky!! I ona má v parádním pokoji skleník, tak skvostnými kousky se ale chlubit nemůže…

Stačila leda postrčit před sebe Fricínka.

Stará paní hraběnka si ho nejdřív přes svůj zlatý lorňon pochybovačně prohlížela. Na koncertě k císařovým jmeninám nebyla, pohybuje se už jen na kolečkovém křesle, takže toho chlapce vidí poprvé. Je tak maličký! Nepřeháněli všichni ti, co o něm mluví jako o zázraku? „Tak mi něco zahraj,“ vyzvala Fricínka spíš gestem než slovy.

Fricínek se k jejímu překvapení za naleštěný nástroj, který tu už na něj čekal, posadil docela klidně. Na chvilku se zadíval na klávesy a pak spustil. Opět zahrál paní hraběnce své parádní číslo, předehru k Němé z Portici, a zase stejně bravurně jako na Karlově.

Paní hraběnka, která sama hrála na klavír velmi dobře, ho v první chvíli jen s úžasem pozorovala. Pak ale zavřela oči a nechala se tou krásnou hudbou unést. Když je znovu otevřela, měla v nich slzy. „Wunderschön, mein Kleiner. Vielen Dank!“ zašeptala dojatě. A pak udělala něco, co by sama do sebe nikdy neřekla. Políbila tomu chlapečkovi jeho dětské prstíky. Kde jen se v nich vzalo takové umění?

Fricínek přijde té milé staré paní zahrát ještě párkrát, to už se ale doma pomalu všechno chystá na cestu. Pan sládek se totiž rozhodl, že zkusí štěstí jinde. Nabídli mu pronájem pivovaru v Jindřichově Hradci, kde jeho předchozí nájemce předčasně skončil. A hradecký pivovar byl daleko větší než ten v Litomyšli. Herr Smetana ucítil velkou příležitost…

Sám odjede do Hradce už zjara roku 1831, nájemní smlouvu má od 1. května, na čtyři roky. Jeho početná rodina se za ním vydá až počátkem července.

Fricínek už nemusí chodit těch pár týdnů do školy. Má tak aspoň ještě čas naposledy se proběhnout po zámeckém parku, po Zahájí a zajde i k Hlubokému rybníku, i když mu to maminka přísně zakázala.

II.

Jindřichův Hradec

„Na endlich!“ volá pan sládek a běží naproti povozu, který právě vjel do jindřichohradeckého pivovarského dvora.

„Už jsem měl starost! Kde jste byli tak dlouho?“ dotírá na paní Barboru, když jí pomáhá dolů z vozu. Musí opatrně, žena je zase v požehnaném stavu…

Paní Barbora vypadá skutečně unaveně, a není divu. Však to sem z Litomyšle přes Německý Brod, Humpolec a Pelhřimov trvalo dva dny! Je z toho celá rozlámaná. Ještěže děti byly hodné, většinu cesty v červencovém horku prospaly.

Fricínek se sice zpočátku zvědavě díval, jak kolem ubíhá letní krajina, všechny ty lesíky, louky i pole plná dozrávajících klasů, nakonec ale usnul taky. Aspoň tak zaspal lítost, s jakou opouštěl Litomyšl. Své kamarády, se kterými si odmalička hrál, svá tajná místa, kam utíkal, když chtěl být chvilku sám, a snad i své publikum, které ho tak milovalo a hýčkalo. Jaké to bude na novém místě?

Když vůz konečně zastavil, protřel si oči a rozhlédl se kolem. A první, co uviděl, byl pivovarský komín. Za ním stála prastará kulatá věž, jako z pohádky, a jakési vysoké domy, které vyrůstaly přímo ze skály. Na dalším komíně si udělali hnízdo čápi, jeden zrovna s těžkým plácáním křídel odletěl sehnat pro mláďata pár žab. Fricínka to tak zaujalo, že se málem zapomněl přivítat s tatínkem.

„Honem dolů, ať vám to tu můžu všechno ukázat,“ vybízel pan sládek rozespalé děti a jedno po druhém sundával z vozu. A nejdřív je všechny zavedl do velkého třípokojového bytu v prvním patře pivovaru.

„Tak vás tu konečně vítám,“ rozkládal nadšeně rukama a ozvěna v dosud prázdných místnostech vracela jeho hluboký hlas. Parádní nábytek z Litomyšle teprve složí pivovarští chasníci z dalšího vozu, který právě vjel s rachotem do dvora.

Děti se po bytě rozběhly jako myšky, každé si už hledalo svůj kout. Jen Fricínek se zastavil u okna a zadíval se na ten tajuplný, trochu strašidelný hrad proti tatínkovu pivovaru. A jeho dětská fantazie se rozjela na plné obrátky…

Ve svých sedmi letech nemohl pochopitelně vědět, na jak bohatou historii se právě dívá. Že na místě dnešního hradu stála první pevnost už před tisíci lety a že samotný hrad tu začali budovat Vítkovci již ve 13. století. Netušil, jak slavné období Neuhaus zažíval v 16. století za pana Adama z Hradce, který nechal ke gotickému hradu přistavět renesanční palác podle italského vzoru. A že za tímto zámkem se skrývá hudební pavilon s úžasnou akustikou. Spíš myslel na rytíře a princezny, kteří tu nepochybně prožívali svá pohádková dobrodružství. A taky na bílou paní, o které mu už předem vyprávěla Bětka. Milovala pověsti, všelijaké povídačky a jarmareční písně, které si mohla po večerech číst v levných knížečkách z pouti. A Fricínek je tak rád poslouchal!

*

Paní Barbora ale na nějaké povídačky nemá čas. Je třeba zařídit tolik věcí!

Svalnatým chasníkům z pivovaru poručila, kam mají postavit její leštěný nábytek. Bětce uložila rychle umýt okna a pověsit na ně krajkové záclony a sama se pustila do vybalování svátečního porcelánového servisu. Mezitím stačila uvařit večeři, do vázy na stole natrhat pár kopretin, co vykvetly v koutě pivovarského dvora, a zpohlavkovat děti, když začaly moc vyvádět. Když konečně uložila všechny do postelí, mohla si s úlevou říct: Tohle byl dobrý den… Nebo ne? napadlo ji vzápětí. Najednou na ni padla těžká únava, pod očima se jí udělaly temné kruhy.

„Neboj se, bude nám tu dobře,“ uklidňoval ji pan sládek a hned začal vyprávět, jaké možnosti jim jindřichohradecký pivovar skýtá.

Pivu se tu dařilo, měšťané i mniši je tu vařili už od středověku. Právo várečné povolil městu už koncem 15. století král Vladislav II. Jagellonský. Své vlastní pivo tu ovšem vyráběla i vrchnost, po pánech z Hradce Slavatové a po nich Černínové. Slavatové tu dokonce postavili nový zámecký pivovar, mnohem větší, nežli byl ten v Litomyšli.

Však tu taky jejich pivovar měl slušný odbyt! Sám Hradec se svými šesti tisíci obyvateli patřil do první desítky českých měst. Navíc měl výhodnou polohu na silnici mezi Prahou a Vídní, od roku 1834 tudy bude jezdit i pravidelný poštovní rychlík. Byla tu taky početná vojenská posádka, což pro odbyt piva znamenalo doslova terno. V samotném městě byly víc jak tři desítky hospod a pivo od Smetany se pilo po celém černínském panství. Není divu, že ho pan sládek třeba jen v roce 1834 uvaří 442 sudů!

„To se mi za těch 6400 zlatých ročního nájmu bohatě vyplatí,“ ujišťoval svou ženu.

„Ty vždycky víš, co děláš,“ řekla mu s důvěrou. A položila mu hlavu na rameno. Usnula dřív, než napočítal do tří.

*

Je jasné, že o všem pan sládek své ženě přece jen nepověděl. Nebude jí například vyprávět, že ta dlouhatánská smlouva o pachtu hradeckého pivovaru má mnoho ustanovení, která pro něj nejsou zrovna výhodná. Vždyť například musí spoustu svého nejlepšího piva dodávat jako deputát pro různé zaměstnance černínského panství, od pana vrchního, justiciára, lesmistra, panských myslivců a lovčího až po kominíka, zahradníka či ponocného. Dokonce i paní vrchňové Schmolfussové či správkyni špitálu Málkové!

A že pivovarské kvasnice, takovou cennost, na které se dá dobře vydělat, musí bezplatně odevzdat panskému vinopalníkovi, mlynářům a porybnému, kteří si u něj navíc smějí zadarmo vařit pivo pro vlastní potřebu!! A do třetice si v jeho sklepích může vrchnost ledovat libovolné množství masa, zvěřiny a ryb!!! Co ale bylo vůbec nejhorší: ke každému sudu piva, které prodal do okolních hostinců, musel krčmářovi vnutit i kořalku z cizí vinopalny, plat za ni však musel vymáhat sám. Bude z toho spousta nepříjemností a soudů, které se s ním potáhnou do doby, kdy se z Hradce už zase odstěhuje…

A pan sládek ženě nepověděl ani to, že celé jednání o pachtu hradeckého pivovaru nebylo ani zdaleka tak příjemné jako před lety v Litomyšli. Pod německy psanou smlouvou s téměř třicítkou paragrafů je tentokrát podepsán přísný šéf vrchnostenské kanceláře Franz Mündl, a nikoliv majitel panství hrabě Černín. Ten svůj podpis připojil až o pár týdnů později, ve Vídni.

Černínové totiž v Hradci pobývali jen zcela výjimečně. A není divu, při všech jejich dvorských povinnostech a zájmech. Kromě vysoké politiky a diplomacie se rádi zabývali vědou a uměním, hodně cestovali a jaksi mimochodem také podporovali české vlastence. Jan Rudolf (1757–1845) byl jedním ze zakladatelů Národního muzea v Praze, pražské malířské akademie, konzervatoře či polytechniky. Učitelem jeho syna Evžena Karla (1796–1868) byl krátce Josef Dobrovský. František Palacký zase bádal v jejich rodových archivech.

To vše ale bylo panu sládkovi Smetanovi v červenci roku 1831 nejspíš dost vzdálené. Opatrně uložil svou ženu Barboru do postele a přikryl ji vyšívaným přehozem, aby jí nebyla v noci zima. Ve spánku vypadala její tvář tak nějak ustaraně...

*

Zato Fricínek si to první léto v Hradci jaksepatří užil. Do školy nemusel, a tak se vydal prozkoumat svůj nový domov. Na starý černínský zámek, na který se Smetanovi dívali ze svého bytu, se nejprve jen vplížil. Dobře si pamatoval, co mu Bětka vypravovala o zdejších strašidlech, a i když by to nepřiznal, přece jen se trochu bál. Proklouzl proto nenápadně přes mlýnský náhon a kamennou brankou se protáhl na první nádvoří. Zklamalo ho však, že tu nic tajemného nevidí! Za okny, kde bydleli panští úředníci, se bělaly stejné záclonky, jaké měla jeho maminka, a na dvoře kvokaly slepice. „Kde jsou schovaní ti rytíři?“ divil se.

Pokračoval však dál, až na třetí nádvoří, kde zůstal zaraženě stát. Po posledním ničivém požáru byla tato část zámku pustá, vrchnost ji dosud nestačila opravit. Kdysi bílé stěny byly celé ohořelé a propadlé krovy jen provizorně zastřešili, aby dovnitř nepršelo. Ruiny, které z paláce zbyly, však působily o to tajuplněji. Tady si Fricínek uměl až moc dobře představit, jak po opuštěných chodbách bloudí bílá paní...

„Co tu, kluku, děláš?“ ozvalo se najednou a Fricínek úlekem ztuhl. Zpod zámeckých arkád proti němu vyrazil jakýsi zarostlý stařec v potrhané vojenské uniformě a hrozivě se oháněl holí. Tak ho to polekalo, že na nic nečekal a rychle utekl. Ještě zaslechl, jak za ním stařec volá: „Nepřej si mě, jestli tě tu ještě jednou uvidím!“

Fricínka ten stařec natolik vyděsil, že se zastavil až na hradeckém náměstí. Nemohl ani popadnout dech, musel se posadit na kamenné schody u trojičního sloupu. Leknutím se celý rozklepal. Kdo to byl? A co když mě pořád ještě honí?! letělo mu hlavou.

Stačilo však, aby jen chvilku pozoroval shon na rynku, a strach ho přešel. V honosných domech kolem náměstí byla spousta zajímavých krámků, ze všech stran se tu míjely naložené povozy a všude bylo plno lidí. Takový ruch v Litomyšli nezažil snad ani o trzích!

Byl by tu seděl ještě dlouho, nakonec si ale vzpomněl, že ho maminka jistě hledá, a vydal se zpátky domů. Trochu přitom zabloudil a bylo mu málem do breku, náhle se však před ním objevila obrovitá kostelní loď s ještě vyšší věží. Oddechl si: Tenhle kostel přece zná, ten stojí nedaleko tatínkova pivovaru!

A skutečně, stačilo už jen proběhnout kolem přísné fronty bývalého jezuitského semináře, kam bude po prázdninách chodit do školy, a byl doma. Čekal, že se na něj maminka bude zlobit, zakázala mu přece, aby sám lítal po městě. Nejspíš si ale jeho nepřítomnosti ani nevšimla. Právě věšely s Bětkou na dvoře čerstvě vyprané prádlo.

„Vezmi si mléko a koláč, máš je v kuchyni na stole,“ zavolala na něj přes rameno. Už dávno mu maminčin koláč tak nechutnal…

*

Brzy se taky skamarádil s kluky z okolí, a tak na ty dobrodružné výpravy budou vyrážet spolu.

„Poběž, Fricku, něco ti ukážeme,“ zavolal na něj třeba Dorek Miřiovský, syn mlynáře ze sousedství. Pro kamarády to už totiž nebyl žádný malý Fricínek, ale jaksepatří Fricek. A vydali se spolu podél rybníka Vajgaru na louku, kde měl svou střelnici pěší pluk arcivévody Reinera…

„Měl jsi tu být loni, když odtud odcházeli vojáci, co tu byli předtím,“ vzpomínali kluci. „To byla sláva! Celé město je šlo vyprovodit. A s muzikou!“

„S muzikou?“ vyptával se Fricek se zájmem.

„Jasně,“ překřikovali se kluci navzájem. „Měli tureckou hudbu!“

„Tureckou?! Jaká to je?“

„Copak ty neznáš tureckou hudbu?“ divil se Dorek. „To jsou trumpety a bubny a všechno jako při opravdovém útoku.“ A hned svému kamarádovi jeden takový útok na bodáky předvedl. Fricek z toho bude mít druhý den pořádnou modřinu.

Teď ale všichni utíkají na louku, kde se právě seřadila skupina ostrostřelců. Jejich bílé kabáty svítí na dálku a vítr lehce povívá černými kohoutími pery na vojenských čepicích.

„An! – Feuer!!“ zavelel náhle důstojník a ozvala se rána, že kluci málem spadli.

„To byla pecka,“ šeptali si obdivně, když je první leknutí přešlo. A ten nejodvážnější vstal, popadl klacek, co se povaloval u cesty, a hned si s ním na toho odvážného střelce sám začal hrát.

„An! – Feuer!!!“

„Můj tatínek taky střílí,“ pochlubí se Fricek a vidí, jak tím v očích svých nových kamarádů rázem povyrostl.

„Opravdu?“ žasnou kluci.

„Měli jsme doma malovaný terč,“ vypráví pyšně Fricek. „Nechali jsme ho ale v Litomyšli,“ dodá s lítostí.

A skutečně, ten krásný dřevěný terč, na kterém se mezi palmami kroutí jakýsi bájný had, pan sládek v Litomyšli zřejmě ve spěchu zapomněl. Jak rád by ho teď Fricek kamarádům ukázal! I s tou spoustou děr, které dokazují tatínkovo mistrovské umění.

Kluci budou sem, na louku ostrostřelců, chodit každou chvíli. A samozřejmě si budou na vojáky rádi hrát. Fricek nakonec pozná i tu slavnou tureckou muziku, s bubny a píšťalami, protože bez ní by to přece nebylo ono!

*

Jenomže prázdniny skončily a Fricka čeká škola. I tentokrát to k ní má jenom pár kroků, bývalý jezuitský seminář přímo sousedí s tatínkovým pivovarem. Nijak ho to s ní ale nesmiřuje…

Je to už napohled strohá budova a druhá třída, kam nastoupil, je nevlídná tmavá místnost. Je taky pořádně přeplněná, spolu s Frickem do ní nastoupilo víc jak sto dětí. Na rozdíl od Litomyšle tu jsou ke všemu společně chlapci i dívky. Do stejné třídy s ním chodí dokonce i jeho starší sestřičky, Ludmila a Albínka. Takže si tu Fricek připadá tak nějak pod dohledem.

I tady se samozřejmě všechno učí německy. V Hradci, snad i díky vojenské posádce, němčina zcela převládá nad češtinou. Tou se mluví leda doma, i kluci na sebe pokřikují česky, v lepších kruzích se ale čeština nepěstuje. Její čas teprve přijde, to už tady ale Smetanovi zase nebudou…

Takže náboženství, čtení, psaní, počty – všechno je Deutsch. Není divu, že si Bedřich po mnoha letech posteskne, že neumí pořádně česky, protože byl zcela germanisován.

To ale nejspíš nebyl hlavní důvod, proč ho škola nebavila. Tím pravým bylo nekonečné biflování, učení se nazpaměť, rákoska, když něco neuměl – a venku přitom svítí sluníčko!

Ze školní nudy ho ovšem vysvobodilo něco, co ve skutečnosti všem nahání leda hrůzu...

*

„Milospani, milospani,“ přiběhla začátkem podzimu Bětka z trhu s očima na vrch hlavy. Celá se přitom zadýchala a na tvářích jí rozčilením naskákaly rudé skvrny.

„Co se děje? A kde máš cibuli?“ zlobila se paní Barbora. S Bětkou je někdy trápení. Už by měla mít rozum, a přitom je pořád takové splašené trdlo. Dobře ví, že na zítřek čekají hosty. Jak má ale probůh navařit dobrý guláš, když jí doma chybí cibule?

„Zavírají silnici,“ vyhrkla však Bětka.

„Cože?“

„Vojáci zavírají silnici. Nikdo nesmí z města. A ani dovnitř.“

„Co to proboha meleš? Proč by měli zavírat silnici?“

„Prej kvůlivá tý nemoci…“

Paní Barbora se na Bětku konečně pozorně podívala. O nemoci, která se v poslední době začala šířit po celé zemi, už slyšela. Všude se o ní mluví. Že by ale proto měli uzavřít celý Hradec?

Vtom do kuchyně vešel i pan sládek.

„Bětka mi tu zrovna říká, že vojáci zavřeli silnici,“ podívala se paní Barbora s obavou na svého muže.

„Je to pravda,“ řekl a rychle se napil vody. To dělával jen tehdy, když ho něco hodně rozčílilo.

„A proč?“

„Kvůli choleře. Už je toho plné město…“

„Co si počneme?“ vylekala se konečně i paní Barbora. A hlavou jí hned běžela spousta myšlenek. Jak se teď postará o domácnost, když nejspíš skončí i trhy? Jak uživí tu spoustu lidí? Hlavně ale aby děti zůstaly zdravé…

Pan sládek si zase dělal starosti, co bude se vším tím dobrým pivem, které čeká ve sklepě, aby se rozvezlo po okolních vsích. A jak dlouho tahle pohroma potrvá? Ten jindy tak dobrosrdečný a optimistický muž se zatvářil opravdu ustaraně. „Tohle nám byl čert dlužen!“

*

CHOLERA! – Slovo, co budí děs.

I tato pandemie k nám přišla z východu, z Indie a Číny. Její mezistanicí se ale tentokrát stalo Rusko. V carské říši vyvolalo nebezpečné onemocnění doslova paniku, vždyť při něm zemřel málem každý druhý pacient! Šíření choroby, jejíž příčina byla tehdy ještě neznámá, však samoděržaví neumělo zabránit.

A byli to právě ruští vojáci, kteří choleru zavlekli do střední Evropy, když koncem roku 1830 potlačovali polské povstání. Z poraženého Polska se tak Evropou šířily nejen revoluční myšlenky, ale také smrtelně nebezpečná bakterie Vibrio cholerae.

Do českých zemí se ovšem cholera dostala přes Halič a Uhry, které tehdy byly součástí rakouského mocnářství. Císařští úředníci se ji sice snažili zastavit na zemských hranicích pomocí sanitárních kordonů, karanténních stanic, cholerových špitálů i hřbitovů, nemoc však postupovala nezadržitelně dál. Ve Vídni měla svou první oběť v polovině září roku 1831, o týden později už byla v Brně a do Prahy dorazila v listopadu. Jen v Čechách a na Moravě si během dvou let vyžádala přes padesát tisíc obětí!

Opatření proti choleře přijali samozřejmě i v Jindřichově Hradci. Už v září roku 1831 byla zcela uzavřena silnice z Vídně, byly zrušeny veškeré společenské akce, ve škole se přestalo učit. Město ztichlo, o to víc v něm však rostly obavy. Paniku zvyšovaly nejrůznější šeptandy a fámy, přes tuhou cenzuru ale tu a tam prosákly pravdivé zprávy, které naháněly o to větší hrůzu.

Například v Horních Uhrách došlo kvůli choleře k selskému povstání. Vesničané se totiž domnívali, že dezinfekce, kterou vládní úředníci a vojáci používají k vyčištění studní, je ve skutečnosti jed, kterým se je „panstvo“ pokouší otrávit. Povstalo tak až padesát tisíc lidí, docházelo k plenění a masakrům. Trvalo dlouhé týdny, nežli se vzpouru podařilo potlačit. Na sto dvacet vůdců povstání pak bylo oběšeno a další tisíce lidí uvězněny.

Přes první obavy se zdálo, že Hradci se cholera nakonec vyhne. Hradečtí dokonce o masopustě roku 1832 hráli divadlo a pořádali nejrůznější zábavy. Už v březnu ale onemocněl první pacient a s ním zemřela celá jeho rodina. Nakonec si cholera v Neuhausu vyžádala téměř sto padesát obětí. To byl každý čtyřicátý obyvatel města, včetně starců a dětí. Většina obětí pocházela z chudých předměstí u Nežárky.

A přitom by stačilo převařit vodu a trochu víc si umývat ruce...

*

Nakonec však cholera ustoupila a ve škole nastalo stejné biflování jako dřív. Religionslehre, Theil des Lesebuch, Lesen, das Gedruckte, Deutsch, Latein, das Geschrieben, Deutsch, Latein, Schönschreiben, Deutsche Sprachlehre, Dictando-Schreiben, Fähigkeit atd. atd. Nuda.

Je s podivem, že Fricek školou vůbec prolezl. Jestli ho na začátku školní docházky v Hradci ještě zapsali do zlaté knihy, v další třídě v ní jeho jméno chybí. Domů nosí už jen samé horší známky.

Mnohem zábavnější to bylo po škole! Pokud se ovšem tak vážná věc, jakou se pro budoucího skladatele stává hudba, dá ještě nazvat zábavou…

„Tak se předveď,“ vybídl Fricka učitel hudby František Ikavec, když ho k němu Herr Smetana poprvé přivedl. Zatvářil se přitom přísně. V Hradci to totiž nebyl jen tak někdo!

Pocházel z kantorské rodiny a sám se taky měl stát učitelem. Hudba však pro něj znamenala víc než stálé místo za školní katedrou. Rozhodl se pro dráhu profesionálního hudebníka a musel k ní mít skutečně dobré předpoklady. Nebylo mu ještě ani dvacet, když získal prestižní místo varhaníka v hradeckém proboštském chrámu Nanebevzetí Panny Marie. Později se stal i ředitelem zdejšího kůru. (Jeho předchůdcem u varhan i ve vedení chrámového sboru byl zdejší rodák Adam Michna z Otradovic!)

Kromě varhan hrál František Ikavec také na klavír a housle a měl vlastní orchestr, se kterým jako kapelník vystupoval nejen v Hradci, ale v celém širém okolí. V Neuhausu tak nebylo povolanějšího člověka, který by se mohl ujmout Frickovy hudební výchovy.

„Tak se předveď!“

Fricek byl na veřejné vystupování zvyklý, tentokrát ale pocítil trému. Věděl, že jeho nový učitel není jen nějaký lepší amatér, jako byl pan Chmelík v Litomyšli, ale skutečný hudebník. A přestože byl ještě kluk, nechtěl si před ním udělat ostudu. Najednou se mu sevřel žaludek a zpotily se mu dlaně.

„No tak!“ vyzval ho František Ikavec přísně. „Čekám…“

Fricek se nejistě podíval na tatínka, který stál ve dveřích, a nejraději by utekl. Tatínek se však tvářil stejně nepřístupně jako pan učitel.

Herr Smetana nemohl pochopit, co se to s jeho chlapcem děje. Ještě nedávno přece hrál pro litomyšlské panstvo s jistotou, jakou mu mohli závidět mnohem starší muzikanti. A teď se bojí? Kam se podělo to jeho slavné zázračné dítě? Ještě aby se snad za kluka styděl!

Frickovi nezbylo než se nadechnout a posadit se za klavír. Na okamžik zavřel oči, před kterýma se mu dělaly mžitky, a položil prsty na klaviaturu. Cítil, jak se mu třesou ruce. – A v tom to přišlo! Jako by mu ty zažloutlé ohmatané klávesy náhle pošeptaly: „Ničeho se neboj.“ Všechna nervozita byla rázem ta tam. Ještě chvilku se jich dotýkal, už ale věděl, že ho nástroj nezradí. A začal...

Tentokrát nezahrál své parádní číslo, předehru k Němé z Portici. Vzpomněl si na jednu klavírní sonátu, kterou mu ještě před odjezdem z Litomyšle ukázal pan učitel Chmelík. Jejím autorem byl prý Václav Jan Tomášek, jméno tohoto známého českého skladatele, přítele Haydna, Beethovena či Goetha, slyšel ovšem Fricek poprvé.

„Zkusíš tohle presto přehrát rovnou, z listu?“ vybídl pan Chmelík tehdy svého nejnadanějšího žáka. Už dávno mu nemusel vlepit pohlavek pokaždé, když udělal chybu.

Fricek kývl hlavou a spustil. A zase zažil nádherný pocit, kdy ho klavír poslouchá a on se může jen nechat unášet proudem tónů. Tomáškovu skladbu zahrál skoro bez chyby, jen jednou se přehmátl, hned se ale opravil.

„Výborně,“ pochválil ho pan Chmelík, „sám bych to tak nezahrál. Určitě ne napoprvé.“ Bylo mu opravdu líto, že ho tenhle nadaný žák brzy opustí. Sonátu mu nakonec dal jako dárek na rozloučenou.

A právě na tohle presto si Fricek vzpomněl, když měl předvést své klavírní umění novému učiteli. Přehrál si je sice zatím jen párkrát, věděl však, že na svou paměť se může spolehnout. Nasadil dokonce takové tempo, v jakém tuto rychlou část ještě nezkusil. Prsty ho však poslouchaly, a on si tak mohl vyhrát s dynamikou i celkovou náladou skladby. Zněla mu ostatně skoro jako písnička, kterou poslouchal při pivovarských tancovačkách…

Tak se zabral do hraní, že si ani neuvědomil, co se děje za jeho zády. Tatínek se brzy jen spokojeně usmál a oddechl si. Věděl, že se jeho syn i tentokrát vytáhl. Zato pan učitel Ikavec se po prvních taktech napřímil a překvapeně se na toho sotva osmiletého kluka podíval. Tohle tedy opravdu nečekal! Tomáškovy klavírní sonáty samozřejmě znal a dobře věděl, že nejsou snadné. Zdá se, že na řečech o tomhle zázračném dítěti nakonec přece jen něco bude...

„Dobře,“ řekl však jen, když Fricek dohrál. S větší chválou si dá raději načas. „A teď mi zahraješ na housle. Můžeš zkusit třeba tohle,“ a přistrčil mu partituru sonáty pro housle a klavír jiného českého skladatele, Jana Václava Hugo Voříška. „Já tě doprovodím na klavír.“

A za okamžik se už z obou nástrojů začala ozývat skladba tohoto mimořádně nadaného skladatele, který by se, nebýt zákeřné tuberkulózy, na niž zemřel v pouhých třiceti čtyřech letech, nepochybně stal hudební hvězdou vídeňského dvora.

To ovšem Fricek netušil, tentokrát se spíš snažil nepokazit virtuózní hru svého učitele. Tohle je docela jiné hraní než s tatínkovým kvartetem, napadlo ho, když skončili. Tohle je skutečná, opravdová hudba. A to chci!

„Hraje slušně, na svůj věk,“ řekl nakonec pan učitel Ikavec tatínkovi, „nadání, jak se zdá, má. Bude ke mně chodit dvakrát týdně, vždycky na dvě hodiny. Za měsíc vás to přijde na šest florenů. Souhlasíte?“

Páni, šest florenů! lekl se v duchu tatínek. Panu Chmelíkovi platil za Frickovo vyučování sotva půlku. Takových peněz. – Na druhou stranu, na svém synkovi a jeho hudebním vzdělání přece nebude šetřit! „Souhlasím,“ řekl nakonec trochu přiškrceně. „A ty koukej pana učitele ve všem poslouchat!“ vyjel vzápětí na Fricka, aby se aspoň trošku odreagoval.

Ale celkem zbytečně, Fricek pana Ikavce poslouchat bude. Dokonce i tehdy, když ho přísný učitel tu a tam praští smyčcem přes prsty.

„Au!“

*

Zazpívej to ještě jednou!“ požádal pan Ikavec svého žáka. To už k němu Fricek na hodiny klavíru a houslí chodil pár týdnů.

Fricek se na něj zprvu jen zaraženě podíval. Právě ukládal housličky do futrálu a ani si neuvědomil, že si přitom začal broukat některou z Bětčiných odrhovaček. Všechny nebyly docela slušné a on se taky hned před učitelem zastyděl.

„No tak!“ nedal se však odbýt Ikavec.

Fricek tedy nejistě spustil:

„Co svět světem vůbec stojí,

to budete věděti,

vždycky láska srdce pojí

jinochovo k děvčeti.

V jedné malé horské vísce

u bystrého potoka

nakouk Francek jedné dívce

trochu hloubějc do oka…“

„To stačí,“ zarazil ho pan učitel. Fricek čekal, že mu teď střelí pohlavek, učitel se ale místo toho začal rychle přehrabovat ve štosu partitur na stole. Konečně našel, co hledal: pár zažloutlých listů se spoustou not. Do záhlaví sám kdysi svým ozdobným písmem vepsal Ave Maria. Teď se mu ovšem ruka trochu třásla…

František Ikavec totiž nebyl jen váženým učitelem hudby, varhaníkem a regenschorim v kostele či vyhledávaným kapelníkem, co se svým orchestrem hrál na bálech. Měl v sobě tajnou ctižádost proslavit se i jako skladatel. Snil o tom, že se některé z jeho děl rozezní pod vysokou klenbou hradeckého chrámu a zdejší měšťané konečně poznají, jaký se v něm skrývá umělec.

Několik duchovních skladeb už složil a nejvíc si zakládal právě na tomto Ave Maria. Popravdě však dosud nenašel hlas, který by zvládl jeho těžké sopránové sólo. A najednou slyší, jak mu tu tenhle klučina svým krásným chlapeckým sopránkem zpívá kramářskou písničku o Franckovi!?

„Podívej se na tohle,“ podal Frickovi zažloutlé listy.

Fricek do partitury nejdřív nejistě koukal. Až po chvilce si uvědomil, že to je notový zápis nejen pro sbor se sóly, ale i pro celý doprovodný orchestr. Tak složitou partituru ještě neviděl. Tázavě se podíval na pana učitele. Ten pohled říkal: Co já s tím?

„Počkej, přehraju ti to,“ vytrhl mu učitel netrpělivě rukopis z ruky a usadil se ke klavíru. A po orchestrální předehře se mu pod prsty rozeznělo obtížné sólo pro soprán. „Myslíš, že bys to dokázal?“

Fricek ještě chvilku sledoval noty a pak poprosil: „Mohl byste mi to zahrát ještě jednou?“

Pan Ikavec tedy začal znovu, nepřehrál však ani pár prvních taktů, když se k němu Fricek se svým sopránkem přidal. Hlas mu zněl zprvu trochu nejistě, brzy se ale chytil a závěrečné tóny sóla už poletovaly pod stropem učitelova pokoje jako barevní motýlci.

Když dozpíval, nastalo ticho. Pan Ikavec se dokonce zvedl od klavíru a beze slova zamířil k oknu. Chvíli pozoroval, jak nad kostelní věží zakroužilo hejno holubů. Ve skutečnosti je však moc dobře neviděl, oči mu slzely dojetím.

„Já to zkusím znovu, po druhé to bude lepší,“ navrhl rozpačitě Fricek a dřív, než stačil učitel cokoliv namítnout, spustil: „Ave Maria, gratia plena…“

„To je dobré,“ přerušil ho však ochraptělým hlasem učitel. „Teď utíkej domů! A přijď zase zítra.“

Ani se přitom raději k Frickovi neotočil. Místo toho se hlučně vysmrkal do obřího kostkovaného kapesníku.

Fricek rychle popadl housličky a vyběhl ven. Byl rád, že už může letět za klukama, dneska totiž budou na louce za Vajgarem zase ostrostřelci!

Pane Bože, díky. Děkuji ti nastotisíckrát, pomyslel si učitel Ikavec, když se za Frickem zavřely dveře.

*

V příštích týdnech spolu budou kromě houslí a klavíru nacvičovat i to těžké sólo v jedné z hlavních křesťanských modliteb:

Sancta Maria, Mater Dei,

ora pro nobis peccatoribus,

nunc et in hora mortis nostrae.

Amen

„Víš vůbec, co to znamená?“ zeptal se však nejdřív pan učitel svého žáka.

Fricek jen zakroutil hlavou. Katechismus nebyl jeho oblíbený předmět.

„Lidé tak odpradávna prosí Matku Boží, aby za ně orodovala u Boha, aby jim odpustil jejich hříchy. Pros za nás hříšné, zpívá se tam. Nyní i v hodinu smrti naší…“

„Aha…“

Fricek dobře věděl, že i on má na svědomí nejeden klučičí hříšek. Že by s tím ale musel hned běžet za Panenkou Marií? Tomu moc nerozuměl. Napadlo ho, jestli si to ti dospělí nedělají nějak zbytečně složité…

Mnohem lépe ovšem rozuměl hudbě, která tuto prastarou modlitbu provázela. Své sopránové sólo procházel s Františkem Ikavcem slovo za slovem, takt za taktem, dokud nebyl učitel naprosto spokojen. Dokud nebyli oba spokojení.

Právě tady si totiž Fricek uvědomí, že hudba není jen hraní pro zábavu nebo pro obdiv posluchačů. Že je to cosi víc. Mnohem víc. Cosi mnohem hlubšího a většího, než zatím dokáže sám pochopit. Něco, co by ale tak rád poznal!

A že je to taky dřina.

Ikavec mne uvedl na dráhu virtuosní, napíše jednou, už jako Bedřich.

*

A pak se to stalo!

Když paní Barbora mířila na nedělní mši do kostela Nanebevzetí Panny Marie, byla v ní malá dušička. Stejně jako když měl Fricek poprvé veřejně vystupovat v Litomyšli.

„Neboj se, on to zvládne,“ ujišťoval ji znovu pan sládek. Sám si tím ale tentokrát nebyl tak jistý…

Nastrojili se ovšem na tu slávu jaksepatří. Herr Smetana si pořídil nový kabát a paní Barbora měla příležitost ukázat ty nádherné šaty ze zelenkavého sametu. Ty, co ji v nich jednou provždy zpodobní malíř Machek.

Na mši s nimi šla nejen všechna jejich děvčata, co se ještě nestačila provdat, ale i Bětka. Jindy musela v kuchyni hlídat nedělní oběd, aby se nespálil, tentokrát ale žadonila: „Milospani, mohla bych si jít Fricínka poslechnout s vámi?“ Byla snad jediná, kdo mu ještě takhle říkal.

Paní Barbora se na chvilku zarazila, lekla se, co bude s obědem, nakonec ale kývla hlavou. Dobře věděla, jakou má Bětka pro Fricka slabost. A oběd může pro jednou pohlídat jiná služka, beztak nemají v neděli co na práci. „Tak pojď,“ souhlasila. A půjčila jí na tu slávu dokonce svůj krajkový šál. To se ještě nestalo!

Když stoupali od pivovaru do mírného návrší ke kostelu, měli všichni pořádnou trému. I pan sládek, který se jindy na každého už zdálky usmíval a galantně smekal klobouk před hradeckou honorací, se tentokrát nervózně mračil. Jen aby kluk neudělal ostudu. To by mi tak ještě scházelo! myslel si.

Mezitím se ke kostelu táhly davy lidí. Regenschori Ikavec totiž už předem rozhlásil, že tuto neděli bude mše zvláště slavnostní. Všichni tak čekali, s čím přijde, a chrám se brzy naplnil do posledního místečka. Ruch v něm nepřestal, ani když před věřící předstoupil sám pan probošt a z kůru zazněly první tóny varhan. Kněz musel zpočátku přísně zvýšit hlas. „Modleme se!“ okřikl málem své ovečky, aby se utišily.

Obřad ovšem dlouho probíhal tak, jak byli všichni zvyklí, a lidé se zase začali vrtět a netrpělivě rozhlížet. Tak kde je to překvapení? říkal jejich pohled. Přece jsme sem nepřišli nadarmo?

První tóny slavnostního Ave Maria však většina z nich ve skutečnosti přeslechla. Až když se náhle zpod vysoké klenby chrámu ozval ten hlas, zpozorněli. Něco tak čistého, nevinného, křehkého a současně podivně silného, tak v pravdě andělského tu ještě neslyšeli! Shůry se k nim snášela prosba k Matce Boží za nás hříšné a každý si pod dojmem toho ještě dětského hlasu sáhl do svědomí.

„Ora pro nobis peccatoribus…

Amen!“

– dozpíval ten hlas a z varhan se ozvaly závěrečné tóny skladby pana regenschoriho. A pak zavládlo v kostele ticho. TICHO! Jako by všichni přestali dýchat. Jen tu a tam se ozvalo dojaté posmrkávání a pár věřících si otřelo oči.

„Ite, missa est,“ loučil se od oltáře probošt, jenom málokdo mu ale odpověděl.

Trvalo ještě dlouho, nežli se lidé z toho zvláštního okouzlení probrali. A než pochopili, že ten andělský hlas patří tomu kloučkovi, který jako by nic sešel po schodech z kůru a rozběhl se za maminkou a za tátou.

„Ale to je přece Fricek! Syn sládka z panského pivovaru!“ začaly si mezi sebou vzrušeně šeptat dámy a brzy už obklopily manžele Smetanovy i s jejich chlapcem. Gratulace nebraly konce. Nakonec se dostalo i na pana regenschoriho Ikavce, který pro ně tento zázrak objevil.

„Panstvo, můžeme vás pozvat na malé pohoštění?“ obracel se rozzářený Herr Smetana na nóbl společnost. „Je to k nám do pivováru jen kousínek, bitte!“

A tak ta sláva v chrámu Páně skončila u prostřených stolů s nadívanými holoubaty a makovými koláčky, které prozíravá paní Barbora nechala už předem připravit. Pro případ, že vystoupení jejího synka skončí úspěchem. Spolu s Bětkou a dalšími služkami je chystaly kolik dní, málem jako na svatbu…

Fricek bude na kůru kostela vystupovat dál. Kdykoliv se po městě rozkřiklo, že budu zpívat, bylo v kostele plno. Lidi tam chodili jako na koncert, bude na tuto dobu jednou vzpomínat. O jiném veřejném vystoupení zázračného dítěte v Neuhausu není nic známo. Uvádí se však, že zde vznikla jeho první dochovaná skladba Kvapíček D-dur. Dvacet čtyři taktů, zapsaných na zadní straně tištěného pochodu jakéhosi Václava Vapka. Trvá asi minutu.

*

*

*

*

*