Obsah

Poznámka autorky

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Epilog

Poděkování

Přeložila Jana Jašová

SET ON YOU

Copyright © 2022 by Amy Lea

All rights reserved including the right of
reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Berkley,

an imprint of Penguin Publishing Group, a division

of Penguin Random House LLC.

Translation © Jana Jašová, 2024

ISBN 978-80-249-5413-4

Každému, kdo se jen zřídka identifikuje s postavami z knih a filmů.

Každému, kdo neodpovídá mainstreamovým standardům krásy.

Zasloužíte si velkolepý milostný příběh. Všichni si ho zasloužíme.

Poznámka autorky

Milí čtenáři,

z celého srdce vám děkuji za to, že jste si pro svou další četbu vybrali moji debutovou romantickou komedii. I když je tahle knížka psaná lehkým, humoristickým a sarkastickým stylem, bylo by ode mě nezodpovědné nevarovat vás před tím, že se zabývá vážnými tématy: fatfobií, kyberšikanou a odkazy na rasismus, fitness či dietní posedlost a rakovinu.

Příběh Crystal, baculky a dívky smíšeného původu, je jedinečný a fiktivní, filtrovaný mými vlastními zkušenostmi ženy čínsko-kanadského původu, která vyrůstala v převážně bělošské komunitě.

Nemůžu dostatečně zdůraznit, jak důležité je zobrazovat z nejrůznějších důvodů opomíjené hrdinky, které dokážou milovat sebe i svá těla, a jak nesmírně důležité je dělat to v romancích. Crystal není hrdinkou, která se musí učit sama sebe milovat a respektovat, protože to už dělá. Tato kniha proto zkoumá hlavně nuance – „mezičlánky“ – skutečnosti, že sebeláska není něco, co jednou získáte a už to máte navždycky. K tomu milovat se od rána do večera, den za dnem, vede individuální cesta, jejíž výsledek se u každého z nás velice liší.

V Zaostřeno na tebe jsem se snažila vyhýbat popisům nezdravé stránky fitness kultury. Crystal je zastánkyní posilování a zvedání závaží je jedním z mnoha způsobů, jak žít zdravě a v rovnováze bez počítání kalorií a neustálého sledování váhy. Nicméně samotné téma fitness a posiloven může být pro některé čtenáře citlivé.

Jak jste si mohli přečíst ve věnování, tato kniha je mým milostným dopisem každému, kdo se stejně jako já moc často nenachází v postavách z mainstreamových médií. V oboru, který dychtí po reprezentaci, to určitě neberu na lehkou váhu. Při psaní téhle knihy jsem se radila s mnoha beta a citlivostními čtenáři. Nicméně nejsem dokonalá a chci zdůraznit, že fiktivní zkušenosti zachycené v této knize se nechtějí tvářit jako normativní ani jako charakterizující jedinou komunitu nebo přehlíženou skupinu.

S láskou

Amy

Kapitola první

Tělocvična měla být mým bezpečným místem. Místem, kde uvolním stres, dobiju baterky a přemítám nad různými zázraky a záhadami. Třeba jak jsem si někdy v roce 2011 mohla namlouvat, že mi bude slušet pěšinka uprostřed?

Proto mě tak šokuje a zároveň znechutí, když na běžecký pás napravo ode mě vyskočí moje záplata na zlomené srdce z tinderu, Joe.

Obrním se, abych zvládla trapné, nemotorné pozdravení, jenže on se naštěstí soustředí na dotykový displej pásu. Když si několika poklepy zvýší rychlost, zavane mým směrem jeho odér eau de mokrý pes. Podívá se na mě – snaha o nenápadnost mu moc nevychází –, a pak odvrátí pohled.

Jistě, Joe z tinderu byl natolik laskavý, že mi po nemastné neslané noci (nebo spíš čtvrtině noci) před dvěma týdny objednal Uber. Ovšem je silně nepravděpodobné, že bychom čirou náhodou skončili ve stejné tělocvičně ze všech, co jich v Bostonu je. Copak mě stalkuje? Nebo se do mě v posteli šíleně zamiloval? Tak moc, až se mi pověsil na paty jako agent FBI, zjistil, kam chodím cvičit, a teď předstírá, že si sem přišel jen tak zaběhat? Vzhledem k mému působení na sociálních sítích to není až tak úplně vyloučené.

Táta mě při každé příležitosti varuje, jak riskantní je dávat na instagram informace o tom, kde se pohybuju. Prý by mě mohli unést a prodat coby sexuální otrokyni, jako v tom filmu 96 hodin. Až na to, že můj táta má do Liama Neesona daleko. Nemá žádné „zvláštní schopnosti“, pokud nepočítám jeho legendární recept na sezamové kuře. A pokud je fitcentrum Excalibur ochotné dávat mi za svou propagaci na instagramu členství zdarma, to riziko ráda podstoupím.

S Joem z tinderu se na sebe znova zadíváme, právě když se snažím popadnout dech po intervalu sprintu. Ten společný pohled trvá o dvě vteřiny déle, než by mi bylo příjemné, a nemůžu si nevšimnout jeho vlasů. Má je dokonale upravené ve stylu zpěváka z chlapecké kapely a zůstávají podezřele nedotčené jeho žirafími kroky. Možná mě stalkoval, možná ne, každopádně mým prvním instinktem je vzít nohy na ramena.

A tak to udělám.

Uprchnu z kardiozóny do posilovací části tělocvičny, známé též jako Území svalovců.

Jako pravidelná návštěvnice fitcentra si pokývnu na pozdrav s dalšími stálými návštěvníky. Kolem lavic na benchpress postává obvyklý dav studentíků, kteří do sebe fanaticky obracejí syrovátkové proteinové koktejly, jako by jim hrozila okamžitá dehydratace. Dneska mají na sobě ta trapná neonová tílka, v podpaží hluboko prověšená. Musí se jim ale nechat, že svou každodenní cvičební rutinu provádějí svědomitě. A když v zrcadlové stěně a v nelítostném světle zářivek zahlédnu odraz svého zpoceného, jako rajče rudého obličeje, dojde mi, že já se jim mám nejmíň co pošklebovat.

Kluk rozvalený na lavici mocně zaheká a upustí na zem tyč se závažími, která hlasitě zaduní. To mě obvykle vytáčí, ale teď je mi to jedno, protože mě zcela pohltí ten úchvatný pohled: můj milovaný stojan na dřepy je volný. Chvála bohu.

Stojan na dřepy u okna je jeden z přesně dvou v celé tělocvičně. Honosí se malebným výhledem na špinavý noční klub na protější straně ulice, údajnou zástěrku pro zázemí vražedného motorkářského gangu. Denní světlo je optimální pro natáčení mého posilování, zvlášť ve srovnání s druhou možností – stojanem ve stínu vedle pánské šatny, kde v jednom kuse páchne deodorant Axe.

Stojan u okna je dost blízko obrovského stropního větráku, který mi umožňuje vychutnávat si slabě zvířený vzduch prosycený potem, ale ne tak blízko, aby mi hrozilo podchlazení větrem. Je to taky ideální pozice pro zírání na televizi, která je z neznámých důvodů trvale a dost krutě nastavená na Food Network. Zbožňuju tenhle stojan na dřepy s vášní čarodějnice pro kouzelné vlasy Lociky. Dodává mi životní sílu. Elán. Čtyři série dřepů a na zbytek dne jsem sjetá endorfiny, hlavu plnou fantazií o tom, jak má mocná stehna drtí duše tisíce mužů.

Opojená tou představou si zaberu stojan tak, že si před něj na zem položím mobil a sluchátka, a pak zamířím k picí fontánce. Z druhé strany se k ní přiblíží muž s kozí bradkou, v plandavých šortkách s kapsami po kolena a opravdovým devadesátkovým walkmanem Sony. Velkoryse na mě mávne, že mám přednost.

Blýsknu po něm uznalým úsměvem. „Díky.“

Asi tak na tři vteřiny, než se napiju, se otočím ke stojanu zády. Potom se, čerstvě hydratovaná a nachystaná pokořit pořádných pár dřepů, obrátím zpátky a spatřím někoho s neobvykle širokými rameny, jak se protahuje přímo před mým stojanem u okna.

Toho chlapa jsem tady ještě neviděla. Vím to jistě, jinak bych si ho pamatovala. Je vysoký, určitě přes metr osmdesát, se svalnatou postavou, která hojně vyplňuje šedivé tričko a sportovní šortky. Jediný pohled na jeho obrovské bicepsy napoví, že není v posilovně žádným nováčkem. Obličej mu stíní černá kšiltovka s logem, které mi nic neříká. Ze strany to vypadá, jako by měl na nose malý hrbolek. Jako by si ho už někdy předtím zlomil.

Vyrazím k němu, abych zvedla ze země svůj telefon, a úmyslně se tomu věnuju o pár vteřin déle, abych k němu vyslala zprávu, že tenhle stojan je OBSAZENÝ. Zprávu, která mu nedojde. Místo toho sevře své mohutné tlapy kolem obouruční činky, obočí stažená k sobě intenzivním soustředěním.

Buď mě naprosto ignoruje, nebo si upřímně vůbec nevšiml, že tady stojím. Z jeho sluchátek je slabě slyšet hudební rytmus. Tu písničku nepoznávám, ale vypadá to na něco hardcorového, jako heavymetalový posilovací soundtrack.

Odkašlu si.

Nic.

„Pardon!“ zavolám a popojdu o kousek blíž.

Sotva se jeho pohled setká s mým, trhnu sebou a instinktivně o půl kroku ucouvnu. Jeho oči jsou jako nápadně krásná lesní zeleň, nekonečný pás hustých borovic poprášených horskou mlhou uprostřed divočiny. Ne že bych něco takového znala z osobní zkušenosti. Jediná moje setkání s drsnou divočinou se odehrávají na Discovery Channel.

Pronikavost jeho pohledu mě málem zhypnotizuje, aspoň dokud na mě nevyštěkne: „Co?“ Zdráhavě si vyndá z ucha pravé sluchátko. Jeho hlas je hluboký, chraplavý a strohý, jako by se ode mě nechtěl nechat zdržovat. Na chvilku si nazdvihne kšiltovku a odhalí vlnité špinavě blond vlasy, které se mu na zátylku kroutí do prstýnků. Připomene mi to nedbalé účesy hokejistů, takový ten střih, co stačí jen prohrábnout prsty. Což ten chlap přesně udělá. V krku mi okamžitě vyschne, když si tu hustou hřívu uhladí jednou dlaní a zase si nasadí kšiltovku na místo.

Úmyslně si nevšímám zašimrání dole v břiše a pokývnu ke svým sluchátkům odloženým k základně stojanu. „Já tady byla první.“

Jeho výraz ztuhne. Povytáhne obočí a pohrdavě si mě prohlíží, jak to svalovci z posilovny obvykle dělávají, když se nějaká ženská opováží dotknout toho, co pokládají za svoje náčiní. „Nevšiml jsem si, že tady máte věci.“

Nenechám se tím odseknutím odradit a sebevědomě popojdu dopředu, abych si zabrala to, co je právem moje. Když stojíme těsně proti sobě, ten chlap se nade mnou tyčí jako kolos. Zastrašuje mě to víc, než jsem u sebe zvyklá. Čekám, že vetřelec pochopí svůj omyl, dojde mu, že se zachoval jako kokot, a zařadí zpátečku, ale on se ani nehne.

Spolknu knedlík v krku a zase najdu svůj hlas. „Budu tady jen pár minut, možná ani to ne. Můžeme se třeba střídat po sériích?“

Ustoupí stranou. Na chviličku si myslím, že zmizí, a chci mu poděkovat za jeho pochopení a vstřícnost… než začne na konec tyče nasazovat dvacetikilový talíř a bicepsy se mu při tom napínají pod látkou trička.

„To jako vážně?“ Zírám na něj s rukama v bok, pohled mi ulpívá na jeho měkkých plných rtech, které kontrastují s tvrdou linií jeho brady zarostlé strništěm.

„Heleďte, za půl hodiny musím do práce. Nemůžete jít prostě na druhý stojan? Je volný.“ Nemilosrdně zatíží tyč na druhé straně dalším dvacetikilovým závažím a už po mně jen přelétne lhostejným pohledem jako po dotěrné mouše.

Zakládám si na tom, že jsem ohleduplná osoba. Na silnici před sebe pouštím jiná auta, i když mám mít přednost. Vždycky nechávám vystoupit z výtahu ostatní, než se začnu drát ven, přesně jak mě rodiče učili. Kdyby se choval jen trochu zdvořile, jen trochu slušně, dal najevo jen náznak omluvy, nejspíš bych ho na ten stojan pustila. Jenže on nic z toho neudělal, z čehož jsem v šoku.

„Ne,“ odpovím tvrdohlavě.

On zatne čelist a opře si předloktí o tyč. To, jak se naklání, jak stojí rozkročený a trochu nahrbený, je zřetelně teritoriální chování. Ještě jednou ke mně lhostejně pokrčí rameny. „No, já se odtud nehnu.“

Zíráme na sebe v naprostém tichu rušeném jen slabým hláskem Katy Perry z reproduktorů tělocvičny, která zpívá o tom, že je jako igelitka unášená větrem, a hlasitějším hekáním chlápka na legpressu o pár kroků dál. Oči mám suché a svědí mě, jak odmítám mrknout. Intenzita jeho pohledu taky nedává najevo žádné známky vyčerpání.

Poté co se Katy Perry odmlčí a nahradí ji reklama fitcentra Excalibur, vyrazím ze sebe napůl povzdech, napůl zasténání. Tenhle chlap mi nestojí za to, abych na něj plýtvala energií. Zvednu sluchátka ze země a vztekle odpochoduju k méně žádoucímu stojanu. Ale ne dřív, než po vetřelci střelím posledním zlostným pohledem.

11:05 – INSTAGRAMOVÝ POST: „PITOMCI, CO SI MYSLÍ, ŽE JIM PATŘÍ TĚLOCVIČNA“ OD CURVYFITNESSCRYSTAL:

Ze života: dneska ráno mi jeden arogantní debil s lepšími vlasy, než mám já, bezohledně ukradl stojan na dřepy. Kdo tohle dělá? Jestli vy jo, tak CO VÁS ŽERE?

Neznám ho osobně (ani o to nestojím), ale připadá mi jako ten týpek, co nesnáší štěňátka a radost v životě obecně. Víte, co tím myslím. Nicméně jsem svůj vztek přetavila do cvičení, zatímco jsem si pouštěla pěkně nahlas svou momentálně nejoblíbenější písničku „Fitness“ od Lizzo (vážně vás nakopne).

Zamyšlení na konec: Většina lidí v tělocvičně nejsou kreténi. Vážně ne. 99 % z nich je super ochotná a ohleduplná, dokonce i studenti na steroidech! A když náhodou narazíte na to nešťastné 1 %, prostě se od něj držte dál. Nenechávejte ho ovlivnit vás ani vaši fitness cestu.

Díky, že jste si poslechli mou poučnou přednášku,

Crystal

Komentář od xokyla33: JO, holka! Máš totáááální pravdu.
Nedej se!!

Komentář od _jillianmcleod_: Právě proto mi není příjemné
chodit cvičit do fitka. Radši cvičím doma.

Komentář od APB_rockss: Pořád tady hlásáš něco o přijetí
vlastních křivek, ale v podstatě jen cvičíš a prakticky žiješ v tělocvičně? Trošku pokrytecké, ne?

Odpověď CurvyFitnessCrystal: @APB_rockss Ve skutečnosti
trávím cvičením ve fitku hodinu denně. Věnovat každý den nějaký čas sama sobě, ať už je to třeba v tělocvičně, na procházce nebo ve vířivce, nesmírně zlepšuje všechny aspekty tvého života včetně duševního zdraví. Navíc můžeš milovat své tělo a zároveň chodit cvičit. To se navzájem nevylučuje.

● ● ●

Po včerejším nesouvislém instagramovém běsnění jsem si dopřála tolik potřebnou dušezpytnou bublinkovou koupel. Moje odpověď osobě, která mě obvinila z pokrytectví, neúmyslně zažehla ostrou debatu epických rozměrů mezi mými věrnými sledujícími a mými hejtry. Snažím se nevěnovat trollům ani špetku pozornosti, ale po příhodě se Zlodějem stojanu na dřepy a dvou skleničkách merlotu jsem se dostala do stavu lehké bojovnosti. A taky už se to ve mně hromadilo celé měsíce.

Už sedm let se snažím rozbíjet škodlivé fatfobní stereotypy v oblasti fitness. Vytvořila jsem instagramový účet se dvěma sty tisíci sledujících založený na poselství sebelásky bez ohledu na velikost. Dramatický rozpor mezi tím, že jsem „moc tlustá“, než abych mohla být osobní trenérkou, ale ne „dost tlustá“, abych reprezentovala populaci kyprých žen, vytváří propast v sekci komentářů. Vždycky je to „buď, anebo“, nic mezi tím.

Neomalený body shaming a občasné rasistické nadávky se s nárůstem mých sledujících stávají čím dál častějšími. Abych dokázala udržet pozitivní tón svých poselství, obvykle hejtry ignoruju. Pravda je, že já svoje křivky miluju. Většinou. Taky jsem jen člověk. Občas se trollům podaří proniknout mým brněním. Když se to stane, dopřeju si krátký odpočinkový čas na utápění se v sebelítosti. A pak jim ukážu pomyslný vztyčený prostředníček v podobě sexy snímku celého těla. Ať si to užijou.

Jenže včera večer, krátce předtím než se moje třpytivá koupelová bombička úplně rozpustila, mě napadlo, že mé sledující ty komentáře nejspíš musejí zraňovat podobně jako mě, ne-li víc. Jestli chci zůstat autentická a věrná svému kladnému přístupu k tělu, možná je načase začít reagovat.

Dnešní cvičení je perfektní příležitost, kdy si tuhle strategii můžu pořádně promyslet.

K mému rozčarování je ale Zloděj stojanu zase tu, další den v řadě. Protahuje se v posilovací části. To musí mít tak úžasně svalnaté končetiny?

Jakmile projdu turniketem, přimhouří oči mým směrem. Jeho výraz se okamžitě změní z neutrálního na hluboce podmračený, jako by mu už má pouhá přítomnost pokazila celý den.

Pozoruju ho ze strany, než začnu předstírat, že mě víc zaujaly motivační citáty vykřikující ze zdi troufalými tučnými písmeny: Co tě nezabije, to tě posílí!

Vyhýbat se mu po zbytek cvičení je těžší, než jsem čekala. Ať jdu, kam chci, všude se tyčí v mém periferním vidění a zabírá podstatnou část prostoru svým nádherně svalnatým tělem.

Když jsem se ráno probudila, napadlo mě, že je třeba v Excalibru nováček a nezná etiketu fitcentra. Byla jsem ochotná připustit, že to mohl udělat neúmyslně. Anebo měl prostě špatný den. Třeba zíral celou noc do prázdna a zmítaly jím výčitky svědomí. Bůh ví, že sama jsem už mockrát cvičila hlavně proto, abych ze sebe dostala vztek.

Všechny tyhle možnosti se rozplynou ve chvíli, kdy se rozhodne šlapat vedle mě na rotopedu. Když ho přistihnu, jak mžourá na můj displej, spojím se se svým vnitřním Charlieho andílkem a pořádně se do toho opřu.

Poté co nám naskočí dvacet spálených kalorií, přestaneme oba šlapat, stále shrbení nad řídítky. Můj „neviditelný“ make-up se už nejspíš roztekl a před očima mi poskakují skvrny. Ale stojí to za to – trumfla jsem ho o 0,03 kilometru. Přečte si to na mém displeji a málem vypění. Evidentně se s mým vítězstvím nedokáže srovnat, protože našpulí pusu a okamžitě zamíří k posilovacím strojům.

Ani ne o půl hodiny později s ním v duchu skončím definitivně, protože ho zahlédnu, jak opouští legpress a neotře po sobě sedadlo. Na hříšníky, co po použití neočistí stroj, čekají ty nejhlubší kruhy pekla.

Rozhodnu se vystoupit jménem všech návštěvníků tělocvičny dodržujících hygienická pravidla, takže odložím činky a vydám se za ním.

Cvičí zrovna na hrazdě a přitahuje se k ní, u čehož působí naprosto nenuceně. Zůstanu stát s otevřenou pusou, neúmyslně okouzlená jeho pevnými provazcovými svaly, které se mu při každém pohybu napínají.

Připadá mi trochu jako Chris Evans, jen s mírně delšími a hustšími loknami. Nevím, jestli to dělají ty jeho přimhouřené oči nebo ďolíčky, ale má takový ten klukovský výraz, díky němuž vypadá skoro vlídně, pokud se na mě zrovna nemračí.

Všimne si, že na něj zírám jako posedlá fanynka, která stojí o selfíčko se svým idolem, a přestane se přitahovat. Zůstane viset na hrazdě. „Jaký je tam zdola výhled?“ prohodí.

Mám na jazyku boží, protože je to pravda a protože mám v povaze lidem lichotit. Vydělávám si tím na živobytí. Jenže zvednout sebevědomí je opravdu to poslední, co tenhle chlap potřebuje.

Úmyslně sevřu rty do tenké čárky a napodobím matčin přísný výraz ve chvílích, kdy jsem ji svými životními rozhodnutími hluboce zklamala. Natáhnu k němu papírový ručník vydatně postříkaný dezinfekcí. „Nezapomněl jste na něco?“

Zamžiká. „O ničem nevím.“

„Otřít po sobě legpress.“

Pustí se hrazdy a hladce přistane. Sleduje při tom papírový ručník v mých prstech, jako by byl namočený do kyseliny sírové. „To mě hlídáte, jak cvičím, nebo co?“

„Ne,“ odseknu možná až příliš vzdorovitě. „Ale musíte po sobě očistit stroje, když na nich skončíte. To je tady pravidlo. Lidi nechtějí sahat na váš zaschlý pot.“ V duchu se ošiju. Zní to jako zakyslé „zavolejte mi vašeho nadřízeného“, ale teď už nemůžu couvnout. A tak místo toho ještě ukážu na zeď, kde visí cedule Prosím, otírejte stroje po každém použití.

On se na tu ceduli ani nepodívá. Místo toho přejede pohledem po mně a založí si paže na širokém hrudníku. „Já na tom stroji ještě neskončil. Nevíte, co je supersérie? To znamená, že spojíte dva cviky do –“

„Vím, co je supersérie!“ vyjedu na něj. Horko mi vystřelí z břicha vzhůru do tváří, když mi dojde, že jsem ho nespravedlivě obvinila. To je trapné. V duchu zatoužím propadnout se do nějaké skryté neexistující díry. Možná je to odplata světa za to, že si nehledím svého.

Svalovec se na mě chápavě ušklíbne a pustí se do další série přitahování.

A já se vypařím, jako by k té trapné výměně názorů nikdy nedošlo. Prostě se vrátím k natáčení tutoriálu na protažení zad pomocí posilovacích kladek. Ideální příležitost předvést virtuálnímu světu mé sponzorem věnované prodyšné funkční oblečení.

Jsem zrovna uprostřed natáčení série deseti přitahování kladky, když se přede mnou Zloděj stojanů najednou vynoří. Rozhodne se umístit své mohutné tělo přímo před kameru a překazí mi natáčení. Zlostí bez sebe se přestanu soustředit a najednou nevím, jestli dělám první nebo desátý cvik.

Zloděj stojanů se líně opře o stroj, na rtech potměšilý úšklebek, o kterém si začínám myslet, že je jeho běžným výrazem.

„Ano?“ procedím skrz zuby, podrážděná tím, že budu muset celou sekvenci natočit znova.

Vystrčí ruku zpoza zad. Má v ní papírový ručník, kterým mi zamává před obličejem. „Tady máte. Abyste po sobě nezapomněla otřít sedadlo.“

Jeho sarkastický tón mi spolu s úšklebkem napoví, že to nedělá z dobroty srdce. Je to nepřátelský čin, agrese, jasné vyhlášení války.

Než se zmůžu na nějakou kousavou odpověď, upustí mi ručník do klína a zmizí v pánské šatně.

Kapitola druhá

Zloděj stojanů na dřepy poctil fitcentrum Excalibur svou arogantní přítomností už třetí den po sobě. Oficiálně jsem ho jmenovala svým cvičebním arcinepřítelem.

Ještě tady nejsem ani půl hodiny, a už spřádám fantazie o tom, jak bych na něj mohla „nešťastnou náhodou“ vylít nádobu s chemickou dezinfekcí.

Všechno to začalo tím nešťastným setkáním u vchodu. Mlčky podržel otevřené dveře mně a dalšímu příchozímu, jako by se najednou změnil v rytířského gentlemana. Zamračila jsem se na něj a obezřetně ho následovala dovnitř, zatímco jsem se snažila neobdivovat jeho vypracovaný zadek déle než jedinou žhavou vteřinu.

Ukázalo se, že moje skepse ohledně jeho rytířství byla oprávněná. Ten chlap má zřejmě příděl jedné laskavosti na den – to jsem si aspoň myslela –, protože ani ne o čtvrt hodiny později mě předběhne u fontánky s pitnou vodou, kde si hezky v klidu naplní svou obří lahev. Po okraj.

Poté co mě bez omluvy předběhne ve frontě, se ve své podobě sexy Supermana chvatně odebere k lavici benchpressu, aby pomohl Patty – postarší pravidelné návštěvnici tělocvičny, která si pokaždé stěžuje všem v doslechové vzdálenosti na rozličné nedostatky fitcentra („příšernou zimu“, „gaunerskou“ muziku a „vydýchaný vzduch“). Jakmile jí Zloděj stojanů věnuje napůl upřímný andělský úsměv a zachrání ji před rozdrcením pod tyčí se závažími, musím se nadechnout. Že by ten chlap disponoval alter egem?

Přenesu pozornost z jeho egoistické, i když trochu matoucí osoby, k mé nové klientce Mel. V krátké pauze mezi sérií bicepsů a tricepsů si vyměňujeme hororové příběhy z instagramu.

„Jeden chlap mi denně celý měsíce posílal přes soukromý zprávy fotky svýho nádobíčka. Jen proto, že jsem zveřejnila svou fotku v bikinách.“ Mel při té vzpomínce zkřiví rty a předstírá zvracení, zatímco mi ukazuje v telefonu snímek, který to spustil.

Nakloním se blíž a předstírám zvědavost, jako bych všechno na jejím účtu až někam do roku 2012 už dávno neprozkoumala. Ta fotografie má dokonalou kompozici. Mel se na ni usmívá a dívá se do dálky, husté vlnité vlasy přehozené přes jedno rameno, nohy jí visí přes okraj něčeho, co vypadá jako luxusní střešní bazén výlučně určený jen pro krásné lidi. A na sobě má zářivé, barbínovsky růžové bikiny.

Mel patří k těm několika málo instagramovým influencerkám v oblasti módy, krásy a životního stylu, které nemají velikost XXS. Všechny své fotky pořizuje na pozadí kompletně bílého ultramoderního bytu. Jsou na nich vidět čerstvé květiny, pastelové odstíny, jednou za týden stůl s vybranými pochoutkami při brunchi. Mel se roky zdráhala chodit cvičit kvůli dávnému poranění kolene, které si způsobila na vysokých podpatcích. Potom zjistila, že obě bydlíme v Bostonu, a objednala si u mě program tréninků na budování svalů.

A hned jsme si padly do noty. Oběma je nám sedmadvacet. Obě jsme Číňanky, i když ona je adoptovaná a já jsem napůl Irka. Obě jsme horlivé stoupenkyně hnutí body positivity. A taky máme společnou posedlost televizními reality show, ke které se hrdě přiznáváme – hlavně vším, co nějak souvisí s pořadem Real Housewives.

„Jo, sakra. Tvoje tvorba je naprosto seriózní. Vůbec nepůsobí jako pozvánka pro úchylné fotky.“ Odmlčím se a zadívám se na ten šílený počet lajků pod snímkem.

Mel si otře dokonale naleštěným akrylovým nehtem kapku potu z čela, než se dá zase do vyprávění. „Byl to ten nejdivnější pták, co jsem kdy viděla. Ohnutý, totálně do strany, jako hák.“

„Jako hák?“ ujistím se s užaslým vyjeknutím.

„Jako rukojeť deštníku, Crystal. Fakt, nepřeháním. Myslíš, že se penisy můžou zlomit?“

Už se jí chystám přiznat, že nemám ponětí, a pak spustit tirádu o tom, že čuráky na fotkách nejsou nikdy atraktivní, ať už vypadají jako háky, nebo ne, jenomže vedle nás na lavičce zaparkuje Zloděj stojanů.

Koutky rtů má pobaveně zvednuté, což je šokující, protože jsem netušila, že tohle vtělení Dartha Vadera se dokáže smát. Napadne mě, kolik z naší penisové debaty si vyslechl.

Po včerejším ručníkovém trapasu jsem si přísahala, že se kvůli tomu protivnému samolibému cizinci přestanu rozčilovat. Je to ale těžší, než jsem čekala, protože sedí blízko a můj nos se plní jeho vzrušující vůní čerstvě vypraného prádla. Můj pohled se nedokáže odtrhnout od jeho temně rudé mikiny s kapucí a kšiltovky, které mu tak sluší.

Napadne mě, jestli Zloděj stojanů patří k těm týpkům, co posílají nevyžádané fotky ptáka. Jakmile se tahle naprosto nežádoucí myšlenka vynoří, hned ji vykážu do toho nejodlehlejšího, nejzaprášenějšího kouta svého mozku. Jak to, že myslím na jeho penis?

Víš, co se říká o korelaci mezi velikostí chodidla…

Když se Zloděj stojanů napije z lahve, naše nevraživé pohledy se střetnou. Připadá mi to spíš jako provokace, dívá se na mě tak dlouho, dokud nemrknu a neuhnu. Crystal, hoď se do zenu. Najdi svůj vnitřní klid.

Soustředím se zase na Mel, která si ho zvědavě prohlíží.

„No nic,“ ozvu se a odkašlu si, abych se trochu zbavila napětí, „teď si dáme tlačení sáněk.“

Mel protáhne obličej. Když jsem ji k tomuhle posilování přiměla posledně, začala z toho dávit a potem se jí odlepily umělé řasy.

Povzbuzuju ji po celou dobu tlačení saní uličkou, při němž Mel heká, funí a s každým namáhavým krokem cedí skrz zuby nadávky. Čekám, až začne saně tlačit zase zpátky, ale ona zaváhá.

„Vypadá to, že nakonec tohle kolečko vážně nebudu muset dokončit.“ Nadšeně ukáže na Zloděje stojanů, který se nenuceně vydal s ručními činkami právě doprostřed uličky. Do Meliny uličky. Kdo si ten chlap myslí, že je?

Otevřu pusu dokořán jako mamina z reklamy, která žasne nad tím, jak nový prací gel dokonale odstranil nevypratelné skvrny od rajčete z její bílé blůzy. „Promiň, počkej vteřinku,“ zamumlám.

S rukama založenýma na prsou vykročím k němu a zastoupím mu cestu tak, aby se kolem mě nemohl protáhnout. „Teď jste nás taky neviděl? Posilujeme tady.“ Manickým pohybem mávnu k Mel, která se opírá o cvičební saně a s dychtivým zájmem nás pozoruje.

Zloděj stojanů pokračuje beze slova kolem mě, jako bych byla jen blikající kurzor, díra na silnici, které se potřebuje vyhnout. Už mám na jazyku, co je to za samolibého debila, ale pak to radši spolknu a otočím se k němu zády, abych si tváří v tvář klientce zachovala aspoň zdání profesionality.

„Co má za problém?“ zeptá se mě Mel, když nabručeně natočím její saně do jiné, ne tak ideální uličky.

„Snaží se mě vytočit.“ Šlehnu po něm opovržlivým pohledem, i když on ho nezaregistruje. Je uprostřed výpadu, potměšilý obličej zarudlý námahou, rozhodně ne studem nad tím, že se ke slušné osobě jako já chová tak špatně.

Mel povytáhne dokonale tvarovaná obočí. „Předtím tě pozoroval. Jako že si tě fakt prohlížel od hlavy k patě. Jak jsme rozebíraly ty čuráky.“

„Nejspíš plánoval, jak mě sprovodit ze světa.“

„Nebo tě svlíkal očima.“

Kdyby mi tohle řekl někdo před lety, okamžitě bych vyjádřila svoje pochybnosti. Ale teď, po letech práce na sobě a svém sebevědomí, už to nezpochybním.

Vždycky jsem sice byla sportovně založená, nikdy jsem ale neměla tělo sportovkyně. To ty máminy geny. Zdědila jsem po ní velkou postavu, svalnatou, se silnými stehny, velkými ňadry a pořádnou zadnicí – přesný opak mé starší sestry a tátovy části rodiny, kde jsou všichni štíhlí a drobní. Já jsem si prostě nízké procento tělesného tuku nevytáhla v genetické loterii. Přijmout to jako fakt a dostat se až sem mi nějakou dobu trvalo. Teď se věnuju tomu, abych destigmatizovala a demystifikovala posilovny pro lidi, kteří mají zbytečně pocit, že to není nic pro ně. Mým hlavním cílem je vybudování sebevědomí. Ne kalorický deficit, a rozhodně ne číslo na váze.

„Mel, ještě tři kolečka,“ pobídnu svou klientku jako správná přísná trenérka a změním tak definitivně téma. „Ať máš sílu na dnešní dámskou jízdu.“

Plány na náš společný večer nezahrnují nic méně vzrušujícího než koukání na romantické komedie na Netflixu s mou sestrou Tarou. Přesně to totiž po těch cvičebních a instagramových dramatech potřebuju.

Když se vydám za Mel uličkou, Zloděj stojanů zůstává v mém periferním zorném poli. Opírá se o stroj a snaží se popadnout dech. Když se otočím, abych se setkala s jeho pohledem, blýskne po mně tím svým příšerně nesnesitelným úšklebkem.

● ● ●

Měla jsem NAPROSTO v úmyslu chovat se jako zralá dospělá. Vážně měla.

Jenže když pět minut po Melině odchodu pořád ještě přemítám o krádeži posilovací uličky, vidím před sebou stále jen samolibý úšklebek Zloděje stojanů. Stejný, s jakým mě předběhl u pítka a s jakým mi hodil do klína ten papírový ručník.

Většinu života jsem byla padavka. Na základní škole, když si ke mně domů chodily hrát spolužačky, jsem je nechávala, aby si jako první vybíraly moje barbíny (v devadesáti procentech času jsem skončila s Kenem). Když jsme na narozeninových oslavách předváděly Spice Girls, vždycky na mě zbyla ta nejmíň oblíbená. Pokaždé jsem nechávala lemplům opisovat svoje úkoly dvě vteřiny před koncem přestávky. Nejhorší bylo, že jsem se neuměla ozvat, postavit se sama za sebe, protestovat.

Později na vysoké jsem objevila fitness komunitu a tělocvičny a přísahala jsem si, že se to změní. Tady ve fitku už nejsem rohožka. Jsem silná a schopná. Odmítám po sobě nechat šlapat. A už vůbec nedovolím, aby se po mně vozil ten nesnesitelný, nechutně sexy cizinec.

Takže když si Zloděj stojanů zapomene mobil na podložce po tom, co se z ní přesune na benchpress, cítím morální povinnost mu to pohrdání neprodleně vrátit. Existuje značně vysoká šance, že se kvůli tomu budu večer převalovat v posteli a z pocitu viny a lítosti nedokážu usnout… Ale pak si připomenu: ten chlap si o to koledoval. Byla jen otázka času, kdy se to ve mně zlomí. Jen ať se taky trochu zapotí.

Představím si samu sebe, jak v přistaveném autě odjíždím z tělocvičny s jeho mobilem v ruce do zapadajícího slunce. Pak si ale vzpomenu, že já žádná zlodějka nejsem. Mám svoje zásady. Proto mu telefon jen dočasně uschovám do police plné švihadel, všemožných cvičebních pomůcek a propojovacích kabelů, čistě jen z obavy, aby neskončil rozdrcený pod něčí teniskou.

Dobrý skutek mě uspokojí, a tak upevním vlastní mobil na stativ a začnu natáčet svůj nejnovější trénink břišních svalů, který zahrnuje sedy lehy s otáčením, kraulové kopy a tolik zvedaček nohou, že by to totálně vyřadilo z provozu i Jillian Michaelsovou.

Jsem právě v půlce cvičení, když se nade mnou objeví mohutná postava.

Je to on.

Klekne si na podložku, rty sevřené, jeho živé zelené oči se do mě propalují jako laserové paprsky. Z tohohle úhlu vidím zblízka prohnuté vějířky jeho řas. Na muže jsou až nespravedlivě dlouhé a husté.

Zloděj stojanů je tak blízko u mě, že moje smysly zahltí jeho vůně čerstvě vypraného prádla spolu s testosteronem.

„Co jste udělala s mým telefonem?“ zeptá se klidně, když moje nohy dopadnou na podložku. Pokazil mi video. Už zase.

Udělám na něj psí oči a oblažím ho nevinným úsměvem královny dožínek. Pro zvýšení dramatického efektu dokonce pomalu zamrkám. „Vůbec netuším, o čem mluvíte.“ Zvednu se na kolena čelem k němu připravená na konfrontaci.

On mi na ten herecký výstup neskočí. „Vím, že jste ho vzala. Před pěti minutami jsem ho nechal tady.“

„V tělocvičně v jednom kuse někdo něco krade. Třeba stojany na dřepy. Jak můžete vědět, že vám ho nevzal někdo jiný?“

„Protože.“ Jeho pohled mi těká po obličeji, hledá nějakou známku slabosti, jako by byl detektiv z oddělení vražd, se kterým nejsou žádné žerty. Najednou mi začne tykat. „Usmíváš se. Dýcháš rychle. A uhýbáš přede mnou očima.“

Sice si o to koledoval, jenže já nikdy nedokážu přesvědčivě lhát, i když jsem mu ten mobil doopravdy neukradla. Abych si nějak zaměstnala ruce, začnu si upravovat drdol, který se mi při cvičení uvolnil. „Tak hele, Nancy Drewová, já se tady snažím natáčet tréninkové video. Takže jestli dovolíš…?“

Už už chci vyměknout a navigovat ho k polici, kde jsem mu mobil schovala, ale na okamžik mě rozptýlí jeho pohled, který zaletí k mému mobilu. Ten pořád nahrává. Jediným plynulým pohybem ho vytrhne ze stativu a strčí si ho do kapsy šortek.

Vrhnu se po něm, ale už je pozdě. Můj telefon je pryč, ztrácí se kdesi ve vzdálených hlubinách svalovcových spodních partií. „Hele! Co to sakra děláš?!“

Jeho rty se zvlní ve spokojeném úsměvu. „Nevrátím ti ho, dokud mi neřekneš, cos udělala s mým.“

Samozřejmě nepřipustím, aby mě jeho okouzlující úsměv svedl z pravé cesty. Tohle je vyhlášení války. Čas kompromisů je ten tam. „Já ten telefon potřebuju.“

„Já svůj taky,“ odpoví hladce.

„Jo? Kvůli tinderu?“ Teď už se chovám jako naprostý a totální pokrytec. Popravdě řečeno, můj ex z tinderu Joe je zrovna teď na běžeckém pásu.

Zloděj stojanů se ušklíbne. „Ne, kvůli důležitým věcem.“

„No, já ten svůj taky používám na důležitý věci. Jsem fitstagrammerka.“ Nevím, co mě to popadlo takhle mu prozradit svou profesi. Teď to může použít proti mně. Nebo ještě hůř, začít se mi posmívat. Čekám, že se opovržlivě ušklíbne nebo mě přejede pohrdavým pohledem od hlavy k patě, jako by mu nešlo na mozek, jak někdo jako já může rozdávat fitness rady.

Ale to neudělá. Jeho pohled se nezmění. „Taky potřebuju telefon k práci.“

Jsem v pokušení zeptat se ho, co dělá. Představuju si něco manuálního. Třeba že je dřevorubec. Nebo kaskadérský dvojník Kapitána Ameriky. Nebo možná model spodního prádla, který s našpulenou pusou pózuje v černobílé reklamě na billboardu na Times Square. Na druhou stranu, na modela není dost hezký. Možná je spíš něco jako poloprofesionální hokejista, vzhledem k těm vlnitým vlasům.

Vzhledem ke svému ne tak úplně nevinnému pozorování – spíš podmračenému zírání – hádám, že k vysokoškolákům z bratrstev v neonových tílkách, co si navzájem ťukají pěstmi na pozdrav, nepatří. Připadá mi starší, něco ke třicítce nebo možná maličko přes.

„Vážně ho potřebuješ k práci?“ popíchnu ho. Jeho podrážděný výraz mě potěší, jako by to byl jeden z mých největších životních úspěchů.

Stroze přikývne.

„A asi je to otázka života a smrti…?“

Kupodivu vážně a téměř nenuceně odpoví „ano“. Tak teď už umírám zvědavostí zjistit, co dělá. Ale nezeptám se na to, ani náhodou.

„Jeho vrácení si musíš zasloužit.“

„Jak?“

„Přestaň mi tady krást věci. Cvičební nářadí, prostor v uličkách, místo ve frontě na fontánku.“ Mávnu neurčitě rukou kolem nás.

Zamračí se. „A napadlo tě někdy, že já taky potřebuju používat nářadí nebo prostor? Není to tvoje tělocvična.“ Na dva nádechy se pohledem zaklesne do mého, než konečně ustoupí. „Fajn, vrátím ti telefon, když mi ty vrátíš můj. Zároveň.“

Přikývnu, vstanu a vydám se vyprostit jeho mobil zpod krámů na polici. „Jen pro tvou informaci, chtěla jsem ti ho dát, než odejdeš.“

Když spatří telefon, jeho oči se rozzáří. Asi se mu ulevilo, že jsem ho nespláchla do záchodu, což mě upřímně řečeno taky napadlo.

Zahoupám mu s telefonem před hrudí a ucuknu, než mi ho stačí vyškubnout ze smrtícího sevření. „Až napočítáme do tří?“

Kývne.

Jedna.

Dva.

Tři.

Rychle mi vyškubne svůj mobil, ale můj drží pořád z mého dosahu.

Zrádce. No jasně, určitě je to ten typ, co porušuje posvátné přísahy. Člověk bez špetky morálky.

Zamračím se na něj. „To jako vážně? Dohodli jsme se.“

Pousměje se zavřenými rty. „Řekni mi, jak se jmenuješ.“

„Nepředstavuju se jen tak cizím lidem v posilovně.“

Popojde ke mně, zkrátí vzdálenost mezi námi a ukáže mi obrazovku. Mobil pořád nahrává a sekvenci ruší příval zpráv z instagramu. Zloděj stojanů si přečte moje uživatelské jméno a spokojeně se ušklíbne. „Crystal.“

Když to vysloví svým hlubokým, vyrovnaným, zastřeným hlasem, kolena mi zeslábnou tak, až se málem odporoučím na podlahu.

Sice měřím metr sedmdesát pět, což není vůbec málo, ale každý můj další zběsilý pokus zmocnit se mobilu končí naprostým nezdarem. Zloděj ho drží v natažené paži snad metr daleko ode mě.

Zasténám. „No tak jo, jmenuju se Crystal, spokojený? A teď mi ho vrať.“ Pořád vidím na displej, takže mi neunikne, že se na něm otevřela zpráva z tinderu.

Mému společníkovi se rozsvítí oči, když přečte nahlas: „Zayn chce vědět, jestli bys měla náladu koukat na Netflix a čili…“ Odmlčí se a mžourá na obrazovku, jak se snaží rozluštit poslední slovo. „Čilovat.“

„Neodpovídej!“ Znova se vrhnu po telefonu, ale on s ním ucukne ještě dál.

Zoufale se snažím zachovat si tu trochu důstojnosti a sebeovládání, které mi ještě zbyly. Ne že bych Zayna znala. Je to prostě kluk z tinderu, kterého jsem posunula doprava jen proto, že mi podle fotky připomínal Deva Patela (ááách). Ale vzhledem k tomu použití výrazu čilovat si nezaslouží nic jiného než automatické Ne.

Zloděj stojanů vypadá jako zlosyn z marvelovky těsně předtím, než se rozhodne zničit Zemi a s ní všechny její obyvatele. „Požádám ho, ať definuje Netflix a čili-ování.“

Vypadá to, že se jako správný psychopat vyžívá v mém zoufalství. Vlastně to vypadá, jako by ho to doslova nabíjelo, přímo se v tom rochní. A tak změním taktiku. „No tak do toho. Vsadím se, že to neuděláš.“ Můj tón je chladný. Vyzařuje z něj sebevědomí, i když aby tenhle pomstychtivý magor posílal mým jménem někomu trapné zprávy, je to poslední, co bych chtěla.

Risk se mi bohužel nevyplatí. Zloděj stojanů vyťuká zprávu a triumfálně stiskne ODESLAT. Nakloní telefon ke mně, abych viděla, že tu zprávu skutečně poslal.

„Předpokládám, že tobě Netflix a čilování taky nejsou cizí?“ popíchnu ho.

„To si myslíš?“

„Jo.“

Zavrtí hlavou. „Ne. Určitě bych vymyslel něco lepšího, kdybych chtěl sbalit holku.“

Napůl se zamračím. „Tak schválně. Vyzkoušej na mně to nejlepší.“

Zloděj stojanů se usměje a pohladí si ostře řezanou bradu, předstírá, že uvažuje. „Tak třeba válka GIFů zabere vždycky. Anebo klasický vtip.“

„Klasický vtip? Jako co třeba?“

Opře si loket o stroj vedle nás. „Fajn, tak jestli chceš riskovat, že tě uchvátím…“

Pozoruju ho s kamenným výrazem.

Celý jeho obličej zněžní, jeho chování se mi přímo před očima změní z arogantního Zloděje stojanů na předstíraně okouzlující, když blýskne neodolatelným úsměvem. Zuby má zářivě bílé, přestože jeden řezák je trochu křivý, což ho nepatrně polidšťuje. Taky mu maličko odstávají uši, ale to jen přispívá k tomu falešnému šarmu. „Slečno, jste neodolatelná jako bezúročná bankovní půjčka.“

Pořád mám ten kamenný výraz, abych mu nedopřála ani špetku zadostiučinění. Ten vtip je pitomý. Ale to, jak vroucně to pronesl, bylo skoro neodolatelné. Sotva se při té myšlence přistihnu, nejradši bych si vlepila facku.

Zkusí to znova: „Jste jako luna. Kéž byste – si – chtěla večer taky vyjít!“

Od potlačovaného smíchu mě bolí břišní svaly. Tohle je taky posilování. „Musím říct, že ty vtipy mají hodně blízko k ubohosti. Doufám, že je vážně nezkoušíš na skutečných ženách.“

Předstírá, že jsem ho urazila, přitiskne si dlaň na prsa. „To byly moje nejlepší.“ Ještě jednou se podívá na displej mobilu a pak ho spustí na úroveň mé hrudi. „Zayn odpověděl… mrkajícím smajlíkem,“ pronese bezvýrazně a vrátí mi telefon.

Rychlostí nindži ho popadnu, než si má nemesis stačí rozmyslet, že si ho radši nechá jako rukojmí navždycky.

„Jak se jmenuješ?“ Vyletí mi to z pusy dřív, než si vůbec uvědomím, co říkám. Proč chci znát jeho pravé jméno? To indiánské, Zloděj stojanů na dřepy, mu přece sedí ideálně.

Můj arcinepřítel otevře pobaveně pusu, ale jen naprázdno. Pak místo odpovědi prostě odejde.

Kapitola třetí

„Díky, že mě tady necháš přespat,“ prohlásí vděčně Mel. Je uvelebená vedle mě na podlaze obýváku v luxusním béžovém pyžamu Ted Baker, které nejspíš stojí víc než můj gauč.

Tara v tričku s ručně nažehleným nápisem Team Petera Kavinského hupsne na nafukovací matraci k nám. „Tak jdeme na Všem klukům, které jsem milovala? Už jsem na to nadržená.“ Hodí mezi nás velkou plechovku Pringles.

„To nemyslíš vážně, Taro? Bez příchuti?“ Beru to jako osobní urážku. Tohle je ten důvod, proč nenechávám občerstvení k televizi na sestře.

Tara se na mě zamračí, popadne zase Pringles a přitiskne si je na hruď, jako by je chtěla chránit před mými zraňujícími slovy. „Originální chuť je nejlepší, jestli chceš něco vědět.“

„Jasně, když máš ráda slanou lepenku,“ odseknu.

Tara se ušklíbne. „Říká ta, která si myslí, že solený preclíčky jsou stejně dobrý jako chipsy.“ Otočí se k Mel a její francouzský cop mě při tom švihne do tváře. „Crystal patří k preclíkovým lidem,“ zašeptá spiklenecky a přejede po mně pohledem, jako bych patřila ke vzácné rase krtčích lidí, údajně přebývající v kanálech.

Mel vážně přikývne, jako že chápe.

Rychle kopnu Taru do holeně. „Odmítám poslouchat takový urážky.“

Tara vyjekne předstíranou bolestí a vzápětí spustí sáhodlouhou historku o posledním chlápkovi, do kterého se prý „zamilovala“. Tohohle potkala ve výtahu v nemocnici, kde pracuje. Prý jí připadá, že by to mohla být její spřízněná duše. Poznala to z toho, že jí dal karamelku Werther’s Original a řekl jí, že se mu líbí její sesterský úbor, načež vystoupil.

„Karamelku, jo? A víš jistě, že to nebyl děda bez zubů?“ zeptá se Mel.

„Ne, nebylo mu víc než třicet,“ odsekne Tara.

„Hlavně jestli v tý karamelce nebyl rohypnol,“ pronesu s hraným zděšením.

Z našeho holčičího večera se stala celonoční záležitost, protože Melin devatenáctiletý bratr se rozhodl uspořádat u ní v bytě plnokrevný pivní mejdan. Zachvěju se při představě vysokoškoláků, kteří jí určitě umažou tu sněhobílou pohovku, která tvoří pozadí většiny jejích instagramových fotek.

Můj byt na rozdíl od Melina není bílý ani moderní. Je to přestavěná hasičárna s přiznanými cihlovými zdmi, zařízená odvážně zkombinovaným nábytkem, který jsme repasovaly většinou s mamkou. Repasování starého nábytku se pro nás to poslední léto, než jsem skončila vysokou, stalo skoro posedlostí. Dodneška ráda procházím garážové výprodeje, bleší trhy a obchody s bytovými dekoracemi a hledám tam věci, které vůbec nepotřebuju.

Nejlepší věcí na mém bytě je autentická požární tyč, která vede z loftu, kde je Tařina ložnice, do prostorného obýváku v přízemí. Když se konferenční stolek odsune až k televizi, na podlahu se vejde nafukovací matrace o velikosti manželské postele.

Seriálu skoro nevěnujeme pozornost, i když všechny milujeme Laru Jean a Petera Kavinského. Necháváme se ale rozptylovat jídlem, vínem a tlacháním. Nebyla jsem si jistá, jak spolu budou Mel s Tarou vycházet, vzhledem k tomu, že Mel je přímá a panovačná a Tara citlivá a dobrosrdečná. Kupodivu si ale dokonale sedly. Začaly jsme poradou o mé kampani s tématem sebelásky, ale po pár skleničkách vína a nějakém tom vzdychání nad Peterovou připitomělou neodolatelností se hovor stočí jinam.

„Bavila ses dneska ještě se Zlodějem stojanů, co jsem odešla?“ zajímá se Mel. Stáhla si husté vlasy do dokonale hladkého vysokého culíku. Závidím holkám, které si dokážou udělat tak perfektní culík, aniž by jim z něj trčelo milion kratších vlásků. Když se o to pokusím já, vypadám jako mladý orangutan, co právě vstal z postele, aspoň než ten účes zkrotím lakem.

Tara zasténá. „Pořád si na něj stěžuje?“ Vyprávěla jsem jí o té krádeži stojanu a ona prohlásila, že jsem „malicherná“. Od ní to vážně sedí – jako by pečlivě neplánovala svou teď už zrušenou svatbu na srpen, měsíc, kdy měla její nastávající tchyně pobývat na Islandu.

„Mezi nima to sexuálně jiskří,“ vysvětlí jí Mel.

„To není pravda.“ Ukradnu si z plechovky dva brambůrky.

Mel protočí panenky. „Vždyť se pořád pozorujete přes celou tělocvičnu.“

„Nenávistně pozorujeme. A teď už ho budu ignorovat.“

„Ale prosím tě. Vždyť vypadá jako sympaťák. Vždycky lidem drží dveře. A tuhle jsem ho viděla, jak pomáhal držet závaží tomu chlapovi, co vypadá jako doktor Phil.“

Povzdychnu si a natáhnu se, abych Taře zastrčila čouhající cedulku trička. „A za to bych mu měla přiznat status slušňáka? Moje standardy nejsou tak nízko.“

Tara si přetáhne cop přes kostnaté rameno a zkoumá roztřepené konečky. „Než vám řeknu svůj názor, potřebuju vidět jeho fotku.“

Mel se posadí zpříma a napije se vína. „Je sexy. Jako fakt hodně sexy. Super vysoký. Všude svaly. Zvedá těžký závaží, což znamená, že dlouho vydrží…“ dodá sugestivně a nakrčí obočí.

Tara uznale přikývne. Lakuje si nehty ohavnou švestkovou barvou. „A proč ho nesbalíš?“