Patricia Gibneyová

Tiché hlasy

Kalibr

Patricia Gibneyová

Tiché hlasy

Kalibr

Přeložila Drahomíra Michnová

SILENT VOICES

Copyright © Patricia Gibney, 2021. All rights reserved.

Published by arrangement with Rights People, London.

Translation © Drahomíra Michnová, 2024

ISBN 978-80-242-9790-3

Obsah

O devět let dříve

prolog

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

29. KAPITOLA

30. KAPITOLA

31. KAPITOLA

32. KAPITOLA

33. KAPITOLA

34. KAPITOLA

35. KAPITOLA

36. KAPITOLA

37. KAPITOLA

38. KAPITOLA

39. KAPITOLA

40. KAPITOLA

41. KAPITOLA

42. KAPITOLA

43. KAPITOLA

44. KAPITOLA

45. KAPITOLA

46. KAPITOLA

47. KAPITOLA

48. KAPITOLA

49. KAPITOLA

50. KAPITOLA

51. KAPITOLA

52. KAPITOLA

53. KAPITOLA

54. KAPITOLA

55. KAPITOLA

56. KAPITOLA

57. KAPITOLA

58. KAPITOLA

59. KAPITOLA

60. KAPITOLA

61. KAPITOLA

62. KAPITOLA

63. KAPITOLA

64. KAPITOLA

65. KAPITOLA

66. KAPITOLA

67. KAPITOLA

68. KAPITOLA

EPILOG

DOPIS OD PATRICIE

PODĚKOVÁNÍ

Ger Nicholové,

mé agentce a přítelkyni

O devět let dříve

Chlapec se snažil neplakat. Myslel si, že cestu domů zná, ale teď už si tím tak jistý nebyl. V polích byla tma, takhle daleko od světel domu, jejž právě opustil. Řekly mu, že má jít domů. Nechtěly ho tam. Dokonce se mu vysmály. Velcí kluci by neměli brečet, ale on se teď neudržel. Doufal, že jeho maminka a tatínek už tedy budou doma, jak mu právě bylo řečeno, i když rodiče původně měli být pryč přes noc.

Přešel pole, pokračoval po úzké cestě a opatrně překročil závoru. Nohy se mu bořily do písčité půdy. Tráva ztěžkla rosou, nízko nad zemí se válela tvrdohlavá mlha, takže chlapec nedohlédl moc daleko před sebe. I když cesta by mu měla být povědomá, měl by ji mít vrytou hluboko do paměti, protože táta ho často bral s sebou, když šel kontrolovat práci v lomu. Některé dny svého otce neviděl. Byly to dlouhé dny a nekonečné noci, kdy se vzduchem neslo dunění vrtaček a vzdálené hučení strojů. Miloval ten hluk. Táta mu říkal, že ten lom je zatím jen malý podnik, ale že jednoho dne z něj chlapec může udělat velký. Nelíbilo se mu, jak zeleň živých plotů po létě zešedla prachem a kamením a ptačí hnízda se začala vyprazdňovat. Ale nezdálo se, že by si jeho rodina dělala nějaké starosti kvůli přírodě.

Plahočil se dál, ticho se mu ovíjelo kolem ramen a vlasy mu zvlhly mlhou. Litoval, že si nevzal holínky, protože tenisky teď měl promočené a nohy mu v nich při chůzi klouzaly. Možná by se mohl podívat na lom, než přeleze hřeben kopce. V tuhle noční dobu tam nikdo nebude, ale věděl, jak se tam dostat. Každopádně to byla nejkratší cesta domů. Protáhl se mezerou v drátěném plotě a pokračoval dál.

Uvědomil si, že už stojí na okraji lomu, až když uslyšel, jak kameny, které při chůzi odkopl, se žbluňknutím padají do vody. Kolem něj se otevřel prostor podobný obrovské jeskyni, protože mlha se najednou mysticky zvedla k nebi a na zemi před sebou viděl hranici mezi trávou a kamením. Chlapec měl pocit, že je tu jen on sám, propojený s přírodou. Vtom se mu zazdálo, že za sebou zaslechl nějaký zvuk. Ne, jen blázen by sem šel takhle potmě. Je blázen, když sem vlezl? Zase se to ozvalo. Šustění. Listí se třepotalo na větvích. Vítr? Ne, noc byla klidná a kolem něj se vznášela mlha. Proč musí být taková tma? Když se chtěl vzdálit od okraje srázu, šustění se přiblížilo, uslyšel křupání kamení pod něčíma nohama. Chtěl se otočit, zároveň ucítil mezi lopatkami tlak ruky.

„Ne!“

Myslel si, že to vyslovil nahlas, ale možná to tak nebylo. Místo toho se vzduch naplnil hysterickým smíchem. Nebyl to jeho smích. Pak přidušeně vykřikl, protože ruka na zádech ho postrčila a on letěl dolů.

Voda byla hustá a lepkavá. Nahrnula se mu do křičících úst a putovala do plic stejně rychle, jako se jeho hlava ponořila pod hladinu.

Byl podivně klidný.

prolog

Sobota 25. listopadu

Tu malou kapli možná postavili teprve v posledních deseti letech, nicméně vypadala, jako by pocházela z doby, kdy mniši v Irsku zakládali první křesťanské kostely. V případě potřeby se do ní vešlo i sto lidí, ale dnes očekávala ani ne třicet návštěvníků.

Opěradla židlí lemujících krátkou uličku zdobily snítky nevěstina závoje a voňavé frézie svázané do malých kytiček bílými saténovými stužkami. Když se začali sjíždět první hosté a dveře kaple se otevřely, ovanula příchozí vlna svěží vůně. Světlo pronikající malými klenutými okny vrhalo na kamenné zdi duhové odlesky a halilo interiér mystickou aurou.

Uvnitř kaple se držel chlad, přestože venku byl polední vzduch teplý. Na oltáři s květinovou dekorací se tyčily tři mohutné svíce, po jedné pro ženicha a nevěstu, na třetí byla zlatým ozdobným písmem vyvedena jména zemřelých členů rodiny.

Hosté se za tichého hovoru usadili. Rodina zaujala místa v prvních dvou řadách, za ni usedli přátelé a následovali kolegové. Přátelé byli vlastně zároveň kolegové, ale to vůbec nevadilo.

Lottie stála před vysokým zrcadlem v ložnici kamenného domku přiléhajícího ke kapli a dívala se na sebe. Musela si přiznat, že se skoro nepoznává. Šaty ze smetanově bílého šifonu měly přiléhavý saténový živůtek a od pasu splývala nadýchaná sukně. Ve světle proudícím oknem dovnitř vypadaly kouzelně. Šaty nosila Lottie málokdy – vlastně nikdy –, klidně by se vdávala v džínách a tričku, kdyby záleželo jen na ní. Její dcery však neoblomně trvaly na svatebních šatech, tak se podvolila. Malé vítězství pro obě děvčata, ale i Lottie byla nakonec překvapivě spokojená se svým vzhledem. Vlasy měla obarvené na odstín o něco světlejší než obvykle – Chloe se toho úkolu předchozího večera ujala sama –, i když si nebyla jistá, jestli jde o jahodovou blond, nebo úplnou blond. Nikdy si takovými věcmi nelámala hlavu. Několik strategicky rozmístěných květin zakrývalo sponky, jež přidržovaly vlasy na požadovaném místě. Katie předvedla svůj talent v oblasti líčení, kouzlila s očními stíny a spoustou dalších serepetiček, jež Lottie nikdy nepoužívala, leč s výsledným efektem byla spokojená. Líčení aspoň zakrylo modřiny.

„Je to úžasné!“ objala starší dceru.

„Vypadáš o deset let mladší.“ Katie se radostně usmívala a oči jí zářily.

„Nech toho! Vždyť je mi teprve pětačtyřicet,“ durdila se Lottie naoko. V červnu oslavila čtyřicáté šesté. „Je Louis přichystaný?“ Louis byl Katiin dvouletý syn, Lottiin vnuk.

„Je, ale nemůžu zaručit, že něco nevyvede.“

„Na tom nezáleží. Pokud tam bude Boyd, ty, Chloe, Sean a malý Louis, budu šťastná.“

„Vím, že ses ještě nesetkala s Chloiným přítelem, mami, ale on není takový, jak bys očekávala –“

„Dnes o tom nemluvme, Katie.“

„Jen tě trochu varuju.“

„Díky,“ poznamenala Lottie. „Moc se mi líbí ty tvoje šaty.“ Katie byla oblečená do fuchsiově růžového splývavého modelu zakoupeného v Macy’s, Chloe měla šaty v podobném stylu, jen v modré barvě (z výprodeje). Lottie si svoje šaty pořídila dokonce v charitě, ale všechny tři modely vypadaly dost draze. Nemá smysl zbytečně utrácet, když na to nemám, říkala si při nákupu svatební „výstroje“. „Sean je připravený?“

„Sean není nikdy připravený,“ zasténala Katie. „Půjdu ho zkontrolovat.“

„Díky. A, Katie?“

„Ano?“

„Prosím tě, nepouštěj ke mně babičku Rose ještě před obřadem. Určitě by mi řekla něco, co by mě rozčílilo, a zrovna dneska o to fakt nestojím.“

„Jasně.“

Katie odběhla a Lottie cítila, jak se jí srdce vznáší štěstím jako balonek. Myslela si, že takový pocit už po smrti milovaného manžela nikdy nezažije. Adam zemřel před pěti lety. Pro Lottie tím nastalo období pekla. Obklopilo ji a ona se potácela v hlubinách smutku a závislostí, ale nakonec s pomocí svého kolegy, dobrého přítele a v této chvíli i budoucího manžela Marka Boyda dospěla k dnešnímu dni. Navíc po týdnu bouřek a přívalových dešťů dnes vysvitlo slunce a zářilo tak jasně, jak na konci listopadu nepamatovala.

Lottie se posadila k malému toaletnímu stolku a hleděla na dárek od matky. Rose jí dala zlatý medailonek a doprovodila to slovy: „Je po mé matce. Nenahraditelná památka. Neztrať ho. Dala jsem do něj fotku, jen pro tebe.“ Žádná slova lásky nebo přání všeho dobrého. Jen ten příkaz. Neztrať ho. Lottie měla chuť se zeptat, proč jí dává dárek, když se to neobejde bez příkazů? Nakonec však jen zamumlala poděkování a nechala Rose odejít.

Teď medailonek otevřela a zadívala se na malou Adamovu tvář, ne moc pečlivě vystřiženou z nějaké fotografie. Srdce se jí rozbušilo a pak dramaticky sklouzlo někam do břicha, dech se jí zadrhl v krku. Hrozilo, že slzy uhasí její pocit štěstí. Chovala se Rose jen netaktně, jako obvykle, nebo si opravdu myslela, že dělá správnou věc? Lottie zaklapla medailonek a vhodila ho do Katiiny kosmetické taštičky. Aby nebyl tak na očích. Ne že by na Adama zapomněla. Chyběl jí a stále ho milovala. Ale milovala i Boyda, jen jiným způsobem. Novým způsobem. Byl součástí její přítomnosti, ne minulosti. Byl tu pro ni. Důvěřovala mu. Věřila mu. Milovala ho. Nebo ne? Když zbytečně neriskovala a nenechala ho málem zabít!

Utřela si slzy dřív, než jí zničily make-up, a otevřela víčko modré sametové krabičky. Dárek od Boyda. Tenký stříbrný řetízek se dvěma propojenými srdíčky. Ručně vyrobený. Jednoduchý tvar, hluboký význam. Dárek, o kterém někdo přemýšlel. Byl opravdu krásný. Připnula si ho na krk a obdivovala ho v zrcadle. Do zelených očí, jež se jí leskly jako smaragdy na slunci, vstoupil úsměv. Dost! napomenula se.

Vklouzla do hedvábných střevíčků krémové barvy. Chloe trvala na tom, aby si je koupila. Navzdory té nehorázné ceně za něco, co už pak nikdy neobuje, podlehla a koupila si je. Cokoliv, aby udělala svým holkám radost. Konečně byla připravená. Otevřela dveře a vstoupila do malého obývacího pokoje, kde na ni čekala její rodina.

„Panebože! Vypadáš úžasně!“ zvolala nadšeně Chloe, popadla matku za ruce a zatočila se s ní po místnosti. Jemný smetanový a modrý šifon zavířil vzduchem a Louis pištěl nadšením.

„Co říkáš, Seane?“ zeptala se Lottie, když ji Chloe pustila a ona zase nabrala rovnováhu.

Syn skousl spodní ret a oči se mu leskly slzami. Světlé vlasy měl nakrátko ostříhané, jen dlouhá ofina mu i nadále visela až do modrých očí. Adamových očí. Ruka jí bezděčně zabloudila k hrudi, ztěžka polkla.

„Vypadáš nádherně, mami,“ hlesl nakonec. „Krásná.“

„Copak nejsem krásná vždycky?“ zažertovala a snažila se uvolnit napětí, jež hrozilo, že se vymkne kontrole.

Sean ji pevně objal a pak poodstoupil. „Parkerovi, jsme připraveni spustit tu podívanou?“

Nastal okamžik ticha plného očekávání a Lottie vdechla květinovou vůni parfému svých dcer.

„Kdo má moji kytici?“

Katie vzala z kuchyňského dřezu kytici lučních květin a otřela stonky utěrkou, než ji matce podala.

„Já jsem připravená, jestli vy taky,“ prohlásila Lottie a poprvé po pěti letech se cítila opravdu šťastná. „Pojďme zahájit další etapu našeho života.“

Žaludek se jí svíral nervozitou, když vykročila ze dveří a kráčela za svými dcerami a vnukem. Sean ji vzal za loket v první chvíli až příliš pevně, pak prsty uvolnil a nechal je lehce spočívat na její paži.

„Jsi v pohodě, mami?“

„Jen trochu nervózní. Co když se Boyd neobjeví?“

„Samozřejmě, že se objeví.“

Když kráčeli po dlážděném dvoře, pohlédla k malému domku, kam, jak doufala, Boyd ráno dorazil, aby se tam převlékl do svého nového obleku. Domek vypadal opuštěně.

„Přestaň se nervovat,“ napomenul ji Sean.

Zahnuli za roh a blížili se ke kapli a Lottie pocítila první vlnu úzkosti. Proč ten hlouček lidí venku? Všichni by už měli být uvnitř. Chloe a Boyd to naplánovali do posledního detailu, do poslední vteřiny. Boyd byl takový. Obsedantně kompulzivní porucha. Vtloukl jí do hlavy rozvrh. „Přesně ve dvanáct. Ani o vteřinu později.“ Kolikrát jí to zopakoval? Ani se to nedalo spočítat. Začala se usmívat, ale zarazila se, když k ní přistoupila matka s Grace, Boydovou sestrou.

„Co se děje?“ vyhrkla Lottie. „Oddávající kněz se nedostavil?“

„Ne, farářka je tady,“ zdůraznila Rose s neskrývaným pohrdáním. Byla proti všem novotám a nehodlala se změnit.

Lottie chytila Grace za ruku. „Kam jdeš, Grace? Boyd… Mark se bude zlobit, jestli se jen o vteřinu opozdíme.“

„To on má zpoždění,“ opáčila Grace.

Lottie se otočila a uviděla Kirbyho, jak vychází z domku, kde se měl Boyd převlékat. „Co se děje?“

„Možná budeme muset obřad o chvíli odložit,“ oznámil Kirby a zapálil si doutník. Vypadal nezvykle upraveně, doslova jako ze škatulky, i když se mu knoflíky na bílé košili napínaly přes břicho. Dokonce použil gel nebo něco podobného, aby zkrotil své nepoddajné kadeře.

Lottie se sevřela hruď v návalu paniky. „Kde je Boyd?“

„Nevím.“

„Copak jste s ním dnes ráno nebyl? Abyste mu pomohl připnout květinu na klopu nebo tak něco?“

„Znáte Boyda líp než kdokoli jiný a víte, že jedině on udělá všechno správně.“ Kirby dlouze potáhl z doutníku, otočil ho a skryl do dlaně. „Domluvili jsme se, že se sejdeme u dveří do kaple za deset dvanáct. Teď je poledne a já jsem se právě šel podívat, proč se opozdil, a –“

„Proboha, Kirby, přestaňte blábolit.“ Lottie mu vrazila kytici do ruky a rázně zamířila k domku. Interiér byl ve stylu garsonky, všude čisto a uklizeno. Typický Boyd.

Jeho svatební oblek visel na zadní straně dveří, ještě pořád v plastovém obalu. Lottie se rozhlížela kolem dokola a hledala nějaké znamení, cokoli, co by vysvětlovalo, co se děje. Našla ho na malém kuchyňském stole.

Nějaký lístek. Přeložený vejpůl. Krémový papír podobný pergamenu. Na vnější straně přehybu jméno Mark Boyd.

Rozložila ho, a když četla, cítila, jak jí krev tuhne v žilách a nohy má jako z rosolu. Po zádech jí přeběhl mráz.

Slova se jí rozmazávala, když je četla znovu. Žádný podpis. Drobný, úhledný rukopis.

Než uděláš největší chybu svého života, setkej se se mnou. Pokud to neuděláš, budeš mít na rukou její krev. Ona je se mnou. Víš, kde nás najdeš.

Šifon jemně zašustil, jak se Lottie sesula na podlahu.

1. KAPITOLA

Neděle 19. listopadu

Večer byl tichý, ve vzduchu už nebylo slyšet zpěv ptáků. Ptáci odletěli do teplejších krajin, pomyslela si Ellen. Pod nohama jí mlaskalo promočené spadané listí. Ve vzduchu visel déšť.

Sundat vlhké prádlo ze šňůry bylo její každodenní večerní povinností. Ani nevěděla, proč ho tak sveřepě dál každé ráno věší ven na šňůru a večer ho zase odnáší dovnitř. Předpokládala, že to navenek působí dojmem, že v domě někdo žije. Že je její život normální.

Na rukou se jí usadil jemný film mlhy, když vhazovala poslední kolíček do plastového košíku zavěšeného na šňůře. Vzhlédla k temnému nebi bez hvězd, měsíc zakrývaly černé mraky. Ta noc, kdy se její život navždy změnil, byla docela podobná. Tichá, vlhká a temná. Od té doby ji ta vzpomínka pronásledovala každý den.

Zachvěla se z těch myšlenek, jež se jí honily hlavou, a vykročila k teplému světlu linoucímu se zadními dveřmi do zahrady. Vrhalo strašidelné stíny na dlaždice chodníčku rozdělujícího trávník na dvě poloviny. Odkopla spadané listí z cesty na trávu a říkala si, že zítra ještě naposledy přejede trávník se sekačkou, pokud si to déšť třeba rozmyslí.

Zdálo se jí, že zaslechla nějaký zvuk. Zatajila dech a zaposlouchala se. Jakési praskání. Listí bylo na takový zvuk moc mokré. Nikoho nikde neviděla, tak jen pokrčila rameny a vešla do domu.

Teprve když za sebou zavřela zadní dveře a cítila, jak se kolem ní ovíjí teplo jako hřejivý šál, uvědomila si, jaká je venku zima. Ještě se třásla. Položila prádlo na stůl, každý kus pěkně uhladila a pak je pověsila na sušák vedle kamen. Ráno se možná už ani nebude namáhat věšet ho zase ven na šňůru.

Při práci si povídala sama se sebou a strachovala se, jestli snad nezačíná bláznit z té bažiny samoty, do níž zabředla. Ve svých třiceti věděla, že by měla být se svým životem spokojená a užívat si ho, ale tak jednoduché to nikdy nebylo.

Zapnula si televizi, aby jí dělala společnost, a všimla si těch dvou hrnků na stole, které tam stály od té doby, co návštěva odešla. V hlavě se jí toho honilo tolik, minulost ji pokaždé trápila víc a víc, když si na ni vzpomněla. Ty hrnky už měly být opláchnuté a uložené v myčce. Zvedla je a podívala se do toho, z nějž pila. Na dně zůstalo na prst whisky, tak ji do sebe hodila, i když by dala přednost vodce. Pak hrnky odnesla na odkapávač u dřezu.

V televizi právě končila známá telenovela a Ellen se snažila rozpomenout, co mají dávat potom. Přiložila do kamen další polínko a posadila se s dálkovým ovladačem v ruce ke stolu. Viděla ho jaksi rozmazaně.

Ozval se další zvuk. Bouchnutí dveří. Nahoře? Ellen se zarazila, upustila ovladač, ruce se jí třásly a žaludek se jí náhle rozbouřil. Vyskočila ze židle. Džíny se jí zachytily o vystouplý hřebík, už tolikrát ho chtěla zatlouct zpátky, a teď uslyšela, jak se látka roztrhla. Útroby jí sevřela nemilosrdná křeč. Bolest ji pálila až v krku. Blesklo jí hlavou, že se buď pozvrací, nebo se bude muset běžet vyprázdnit, nebo obojí. Další zvuk.

„Do pekla s tím,“ zamumlala oblíbenou kletbu svého zesnulého otce a snažila se udržet vnitřnosti pod kontrolou. Další křeč doprovázená intenzivní bolestí v břiše ji donutila k tomu, že se jí přes zaťaté zuby vydral výkřik. Musela běžet na záchod.

Do předsíně pronikalo malou skleněnou tabulkou v horní části dveří žluté světlo venkovního osvětlení. Po paměti nahmatala vypínač na zdi, ale další zvuk ji přinutil, aby se zastavila. Přicházelo to z horního patra?

Mohla by zavolat kamarádce a poprosit ji, ať přijde. A jde se tam místo ní podívat. Nechtěla ji však otravovat. Nebyla žádný strašpytel, ale něco ji varovalo, aby byla opatrná.

„Vždycky jsem opatrná,“ zamumlala. Život ji naučil. Potmě stoupala po schodech.

Zítra se tomu zasměje, ale dnes večer jí do smíchu nebylo. Sílící nevolnost a ty neznámé zvuky všechno jen zhoršovaly.

Na odpočívadle čekala a naslouchala. Přitiskla si ruku na hruď a tiše polkla. Nikde se nic neozvalo.

„Neblbni,“ napomenula se nahlas, když zase začala normálně dýchat. „To jsou jen ptáci na střeše.“

Ale ptáků je kolem hrozně málo, připomněla si. Že by netopýr na půdě? Fuj. Ruka jí bezděčně vylétla k vlasům. Představa netopýrů zachycených v jemných pramenech vlasů byla skoro odpudivější než nějaký cizí člověk schovávající se nahoře.

V útrobách jí zabublalo, břichem projela další bolest a vystřelila až do krku. Stála v okolním hrobovém tichu a poslouchala vlastní přerývaný dech. Nádech. Výdech. Nádech. Výdech. Všechno je jen její zjitřená fantazie.

„Asi začínám bláznit.“

Zkroutila se a vykřikla, bolest jí párala vnitřnosti jako ostrý nůž. Odplazila se do koupelny, stáhla džíny a s námahou se posadila na záchod. Výkřiky jí uvízly v krku, mučivé pulzování sevřelo plíce a zmáčklo je jako plastové balonky, až se nemohla vůbec nadechnout.

Pokusila se vytáhnout si džíny, ale neměla sílu. Skopla je přes kotníky a vyvlekla se zase na schodiště. V ústech cítila páchnoucí pachuť něčeho, co určitě vědomě nesnědla. Přesto se jí tam šířila. Co to je? Snažila se tu chuť a vůni pojmenovat. Žaludek se jí opět zvedl. Co má dělat? Telefon. Musí si zavolat pomoc. Mobil ležel na kuchyňském stole. Pevnou linku měla u paty schodiště. Sakra.

Vlekla se podél zdi směrem ke schodům.

V tu chvíli uslyšela nějaké zašustění. Látky nebo oblečení. Vzápětí ucítila úder mezi lopatky. Odhodil ji nejdřív na stěnu a pak na schody, podlaha dole v předsíni se k ní rychle blížila. Máchala rukama před sebou, snažila se zmírnit dopad na tvrdé dlaždice.

Křupnutí kostí o keramiku.

Náraz hlavou do zdi.

Dva obratle v páteři jí praskly jako kuřecí křídla. Podle prudké bolesti poznala, že si zlomila kostrč. Všechno se stalo tak rychle.

Chňapla po stolku v předsíni a převrátila ho na sebe. Telefon spadl těsně mimo její dosah. Ne že by byla schopná někam zavolat. Lebkou třískla o podlahu, když dopadla, znehybněla s jednou nohou stále na schodech, druhou měla zkroucenou pod tělem, nos zlomený. Pod hlavou se jí chvíli rozlévala krev, jak se srdce snažilo vyrovnat s tělesným útokem. Nemohla dýchat. Dýchací cesty se jí zúžily.

Vzduch, potřebovala vzduch. Drásala si hrdlo, snažila se do něj nehty vyrvat díru. Ale nešlo to. Ta bolest byla sama o sobě nesnesitelná, jenže pocit, že se dusí, ji přiváděl k šílenství.

Trvalo to několik hodin, její srdce však nakonec svůj boj vzdalo. Nedokázalo už pumpovat krev přes poškozené žíly a tepny a poražená duše opustila tělo.

2. KAPITOLA

Pondělí 20. listopadu

Pětadvacetiletá Rachel Mullenová ze všeho nejvíc nenáviděla nedochvilnost, a vida: teď s půlhodinovým zpožděním přichází do party lidí, z nichž většinu neznala. Tím spíš by ten pozdní příchod neměl vadit, ale pro Rachel byl první dojem klíčový.

Vpadla dovnitř do změti hlasů, smíchu a povídání. Hodila tašky na zem a vysoukala se z vlhkého kabátu. V malém vestibulu ho neměla kam pověsit, přehodila si ho tedy přes ruku. Vlasy narychlo svázané do drdolu na temeni hlavy vypověděly poslušnost. Sundala si gumičku a prsty je prohrábla a načechrala. Tašku s notebookem si přehodila přes rameno a na druhou ruku si zavěsila kabelku. Měla tašky nechat v autě nebo je po odpolední schůzce ještě odvézt domů. Cítila, jak jí do tváří stoupá ruměnec. Proč si s ním dala tu skleničku? Čert to vem, pomyslela si, stálo to za to, protože všechno klaplo a brzy se jí její tvrdá práce vyplatí. Jo!

Nasadila na unavenou tvář svůj nejlepší úsměv, otevřela dveře do lokálu a vstoupila do okolního ruchu.

„Tady jsi, Rachel!“ přistoupila k ní mladá žena a neupřímně se na ni usmála. „Jsem ráda, že jsi to stihla. Jídlo se bude podávat za chvíli. Dej si zatím něco k pití. Vím, že miluješ prosecco. Nebo chceš raději vodku?“

„Prosecco bude fajn.“ Rachel si s tím v tu chvíli nedělala starosti, i když panák by byl lepší. Ne však vodka. Ta v ní probouzela až moc špatných vzpomínek.

„Vím, že už je to nějaký čas, ale to s tvou mámou mě moc mrzí.“

Žena jí podala skleničku a zmizela ve shluku lidí.

„To ti věřím,“ zamumlala Rachel. Zadívala se na štíhlou flétnu jiskřivé tekutiny, v níž plavala smutně vyhlížející jahoda, pak ji vypila na jeden zátah i s jahodou. Vzala si z podnosu další sklenku a vydala se s ní do hemžícího se davu. Připadala si tu jaksi nepatřičně, navíc nevhodně oblečená. I když bylo teprve něco po půl osmé, většina lidí přišla ve společenském oděvu, kdežto ona na sobě měla ještě kostým, v němž byla v práci.

Neviděla nikoho známého, a tak se vrátila na kraj toho shluku, postávala u zdi a pozorovala lidi, jak spolu rozmlouvají. Všichni jsou falešní, pomyslela si. Hodně falešní. Ale jestliže jsou falešní, jaká je ona? Věděla, že její život je postavený na jedné velké lži, a posledních devět let se snažila dát si rozhřešení. Matčina smrt před dvěma lety ji však přiměla přemýšlet o věcech jinak. Mohla by napravit chyby svého mládí? Mohla se o to jen pokusit.

Někdo ji zatahal za rukáv, otočila se.

„Ahoj. Vypadáš stejně šťastně jako já, že jsi tady. Chodíš sem často?“

„To sis právě vymyslel?“ Přinutila se k úsměvu a podívala se na něj. Všimla si, že se kymácí, jak se snažil stát na místě. Usoudila, že je dost opilý.

„Ha, ha,“ utrousil posměšně. „Jsi moc vtipná, když chceš.“

„Vždyť mě ani neznáš.“ Nudil ji, chtěla poodejít, ale zadržel ji za rukáv.

„Nejsi ty jedna ze sester Mullenových? Pracuju pro Hazel Clancyovou. Kdysi jste se přátelily, ne? Vyslala mě sem, abych ji dnes večer zastupoval.“

Rachel cítila, jak jí vyschlo v krku. To jméno vyvolalo starou vzpomínku. Proč sem byla Hazel pozvaná?

„To už je tak milion let,“ vypravila ze sebe.

„Pojď, vypadneme odsud. Mohli bychom si zajít na skleničku do baru k Dannymu. Nebylo by to lepší než trčet tady mezi těmahle nudnýma lidma?“

Odstrčila jeho ruku a nechtíc mu přitom trochu polila košili svým šampaňským. Ustoupila ke zdi. V místnosti bylo najednou moc horko, tašky a kabát ji tížily, překážely jí. „Hele, nechci být nezdvořilá, ale potřebuju si s těma lidma promluvit. Musím navázat kontakty pro své nové podnikání. Proto jsem tady. Jestli ti to nevadí, ráda bych se tu pohybovala sama.“

„Jsi pěkná pokušitelka, co?“ usmál se.

Trochu se obměkčila. Hlavně v klidu. „Jsem Rachel.“

„Andy,“ představil se.

Ach, teď už věděla přesně, co je zač. Ten šašek, co vždycky všem zkazil večer, protože moc pil. Nic se za ta léta nezměnilo. „Mohl bys mi přinést pití, Andy? Něco pořádnýho. Gin s tonikem.“

„Když mi dáš své telefonní číslo.“

„Platí.“ Otevřela kabelku.

„Je to tu zadarmo. Annie Flemingová je dneska štědrá. Předpokládám, že ne každý týden se v Ragmullinu otevírá nová restaurace.“

„Tady.“ Rychle mu podala kartičku. „Je na ní moje číslo.“

„Díky.“ Strčil si ji do kapsy. „Za chvíli jsem zpátky.“

Když zmizel v davu, vydechla si úlevou.

Vzápětí se k ní však přiblížila hodně mladá dívka s podnosem kanapek.

„Prosím, vezměte si,“ nabídla jí a nervózně těkala očima.

„Nemám volné ruce,“ řekla Rachel, ale postrčila si kabelku dál k lokti a ze slušnosti si jednu jednohubku vzala, přičemž přemýšlela, jak to zvládne se vším tím, co už držela v rukou. Nejlepší bylo kanapku rovnou slupnout. Dívka jí nabídla znovu; Rachel si vzala další. „To stačí, nebo budu vypadat jako velryba.“

„Mně připadáte v pořádku,“ poznamenala dívka.

„Jsem tu, abych udělala dojem, ale obávám se, že nejsem ve formě. Myslím, že už jsem měla dvě prosecca.“

„Nebojte se, všichni tady jsou na tom stejně.“ Dívka mrkla, pronikavý pohled jejích tmavých očí se ztlumil a ona zamířila najít někoho dalšího, kdo by jí mohl pomoct odlehčit tác. Rachel si všimla ve způsobu její chůze určité izolace, až osamělosti. Sama na tom byla donedávna podobně, ale teď hýřila nápady a nadšením pro své nové podnikání, které chtěla rozjet po dlouholeté nudné práci v bance.

„Tady to je.“ Andy se zase objevil, v jedné ruce držel sklenici s ledem a panákem ginu, v druhé láhev toniku.

„Nejdřív to dojím,“ ukázala na kanapku s paštikou a plátkem okurky.

„Vypadá to nechutně,“ poznamenal.

„Kuřecí játra.“

Naznačil zvracení. „Tuplovanej hnus.“

Usmála se a polkla, pak si od něj vzala sklenici s ginem a dolila ji až po okraj tonikem. Andy jí pomáhal zbavit se stresu z předchozí schůzky. Ve skutečnosti ho neznala, odnikud si ho nepamatovala, takže bylo možné, že si ji spletl s její sestrou. V tu chvíli zalitovala, že odmítla Betinu nabídku, aby s ní strávila večer v Dublinu, třebaže by musela přetrpět rockový koncert. Na to, že jsou dvojčata, mají s Beth úplně odlišný vkus, připustila.

„Ty sis nic nedal?“ zeptala se.

„Mám na baru guinnesse. Hned se vrátím.“ Opět se prodíral k baru.

Rachel usrkávala pití a všimla si, že si ji hostitelka Annie Flemingová zdálky prohlíží přes tu bariéru ramen a vlasů hostů. Rachel pozvedla sklenici jako výraz díků a rychle se otočila. Zoufale se snažila najít někoho, s kým by si mohla popovídat. Nechtěla se pouštět do rozhovoru s Annie. Bylo by to trapné a nebyla si jistá, jestli by dokázala skrýt výčitky svědomí. Zároveň se však chtěla vyhnout Andymu, jenž se zřejmě považoval za jejího nového nejlepšího přítele.

Rozhlížela se kolem sebe a zjistila, že tu zná jen velmi málo lidí. Jakkoli se jí to zpočátku zdálo jako dobrý nápad sem přijít, tedy v zájmu toho podnikání, najednou tu nechtěla být.

Ruka se jí začala třást a pití vyšplíchlo na červenou halenku a koženou kabelku. Upila, aby sklenice nebyla tak vrchovatá. Fuj. Pálilo to a chutnalo příšerně. Možná už byl tonik prošlý? V krku měla oheň, ale začala se chichotat jako puberťačka, aniž jí cokoli připadalo aspoň trochu vtipné, a nemohla přestat.

Únava jí pronikala až do kostí, cítila, že se kolébá. Že by jí ten Andy do pití něco hodil? Nepřekvapilo by ji to, když věděla, že zná Hazel. Bez té připomínky minulosti by se obešla.

Rozkašlala se. Trochu se předklonila a pokusila se napít. Drink jí nechutnal, ale zhluboka si lokla, aby zastavila ten kašel.

Lidi. Všude kolem. Narovnala se, přidružila se k jedné skupince a začala jim vykládat o svém podnikání a jak to bude fungovat. Alespoň si myslela, že o tom mluví, jenže když se odpojila a chtěla přejít k dalšímu malému hloučku, vůbec nevěděla, o čem před chvílí vlastně mluvila.

Musela odejít. Byla to chyba, že sem šla. Mohla teď být v dublinské 3Areně s Beth a pohazovat vlasy na koncertě The Killers.

Postavila sklenici na podlahu. Zmocnila se jí malátnost, únava, nevolnost.

Šátrala v kabelce po telefonu, že si zavolá taxi, ale nemohla ho najít. Podívá se po něm, až bude venku. Rychle se prodrala davem a vyšla ze dveří. Ve vestibulu se zastavila a uviděla svůj odraz v zrcadle. Tvář, kterou nepoznávala. Rozcuchané vlasy, pleť umazanou od řasenky, zorničky rozšířené. Kdo to je? Utekla ven.

Seděla na obrubníku v dešti a vylovila telefon zahrabaný až na dně tašky. Zavolala si taxi a vroucně si přála, aby přijelo brzy. Nevěděla, jak dlouho udrží své věci a vědomí, než ji přemůže vyčerpání. Snažila se ze všech sil, aby se jí ve světě podnikání dařilo po tom všem, čím si prošla. Ale teď, když tu seděla promočená na chodníku, se cítila ztracená, protože jediné, na co dokázala myslet, byly matčiny poslední hodiny.

3. KAPITOLA

Úterý 21. listopadu

Boyd věděl, že měl pokračovat v jízdě. Nezastavuj. Nic ti do toho není. V hlavě se mu honila varovná slova, až se mu z nich zatočila víc než před chvílí. Časně ráno se jel projet na kole, než půjde do práce. Teď už jel volným tempem. To, jak se kdysi ještě před nemocí proháněl po silnicích, zůstalo pouhou vzpomínkou. Ale byl na cestě k uzdravení se z rakoviny a jízda na cyklostezce na předměstí Ragmullinu podél staré železniční trati u kanálu byla příjemnou vzpruhou, i když Greenway neboli Zelená cesta, jak ji městská rada pojmenovala, dnes nabízela jen málo zeleně. Holé větve trčely k šedé listopadové obloze, hladina kanálu byla potažena nevábným slizem. Tak proč zastavil? Ze zvědavosti? Nebo ze soucitu?

Opřel kolo o kmen umírajícího stromu a vrátil se o kousek zpátky, kde na asfaltové cestě seděla nějaká dívka a prsty umouněnými od šmíru se snažila nasadit spadený řetěz na kolo značky High Nelly.

„Můžu ti pomoct?“ nabídl se a dřepl si, kolena mu přitom zavrzala. Nějakou dobu zkrátka potrvá, než se zase dostane do kondice. Chemoterapie mu dala zabrat víc než rakovina.

Zvedla oči, pak se zase věnovala řetězu. Byl ohromen; ne však její krásou, i když musel uznat, že je moc hezká, ale tím pohledem, jenž jako by vyvěral z hlubin duše. Smutný? Ztracený? Možná. Rozhodně nepřátelský.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Jděte do prdele.“

Kolik jí bylo let? Čtrnáct, patnáct? V dnešní době to bylo těžké odhadnout. Vlasy černé jako ten kos, jenž se držel větve vysoko nad jejich hlavami. Pleť naopak bledou, s hrstkou pih na nose. Nedokázal popsat skutečnou barvu jejích očí, ale kdyby musel, řekl by, že jsou to ty nejtmavší hnědé, jaké kdy viděl.

Pod dlouhými řasami měla stíny jako modřiny, a i když mu instinkt napovídal, aby nasedl na kolo a jel dál, zůstal na místě.

„To je tvoje kolo?“ Proč to vlastně řekl? Škubla rameny tak prudce, až se mu zdálo, že slyší třesknutí lopatek o sebe.

„Co se staráte? Dokážu si to opravit sama.“

„Vypadá na tebe velké.“ Myslel si spíš, že je to staromódní vehikl, ale nechtěl ji urazit. Znovu měl chuť odejít. Ale zůstal. Přikrčený, bez hnutí, uhranutý jejíma tmavýma očima.

„Patřilo mý babičce. Ale do toho vám nic není.“

„To určitě ne. Ale myslím si, že ten řetěz nasazuješ špatně. V kolech se trochu vyznám. Pomůžu ti. Dovol.“

Překvapil ho její náhlý pohyb. Prudce vstala a postrčila kolo směrem k němu. Málem zavrávoral dozadu. Byla mnohem silnější, než by hádal podle její hubené postavičky.

Otřela si ruce o vybledlé džíny s roztrženými koleny. Móda, nebo opotřebení? Nejspíš to druhé, pomyslel si, když zhodnotil její červené tričko, nejméně o dvě čísla větší, a conversky bez tkaniček.

„Jak se jmenuješ?“ Klekl si a dal se do opravy.

„Moc mluvíte. Máma mi vždycky říkala, že se nemám bavit s cizejma lidma.“

Pronesla to s náznakem sarkasmu. Provokovala ho.

„Já jsem Mark. Přátelé mi říkají Boyd. Můžeš mi tak taky říkat.“

„Nejsem vaše kamarádka. Nechci vám říkat nijak.“

„Dobrá. Jak tě můžu oslovovat já?“

Špičkou potřísněné bílé podrážky přejela po zemi a kousla se do rtu. Rozhodovala se. Pokračoval v práci, jako by mu to bylo jedno. Ale z nějakého důvodu mu to jedno nebylo. Záleželo mu na tom.

„Jmenuju se Madeleine. Kámoši mi říkají Maddy. Můžete mi říkat, jak chcete.“

„Tak, Maddy, řetěz prozatím drží. Musíš ho namazat, ale ne moc. A nenechávej kolo venku na dešti.“

„A kde jinde ho mám nechat?“

„V kůlně nebo v garáži, ne?“

Zasmála se. Nebyl to dětský smích. Jako by ho kdysi u někoho slyšela a uložila si ho do paměti, než se naskytne příležitost ho použít.

„Co je tu k smíchu?“

„Vy.“ Sevřela řídítka. „Myslíte si, že bydlím v domě s kůlnou. Vždyť máme jen zahradu.“

Vstal. „Kde bydlíte?“

„Moc se vyptáváte.“

„Moc odpovědí jsem však nedostal.“

„Je nebezpečný mluvit s cizejma lidma.“

„Teď už nejsem cizí, když jsem ti řekl, jak se jmenuju.“

„Klidně můžete bejt vrah nebo drogovej dealer, co já vím.“

„Nejsem.“ Zalovil v ledvince u pasu. „Tady je moje vizitka. Jsem jeden z těch hodných.“

Překvapilo ho, že si ji skutečně vzala, ale nepřekvapilo ho, když se jí ve tváři objevil úšklebek. „Jo vy jste polda. To mám fakt kliku.“

Čekal, že hodí vizitku do kanálu, ale neudělala to. Strčila si ji do kapsy džínů.

„Kolik je ti let?“ zeptal se.

„Proč vás to zajímá?“

„Jsi tu sama takhle brzo ráno. Vím, že tu má být bezpečno, ale stejně…“

„Nechte si ty kecy. Já se o sebe dovedu postarat.“ Otočila kolo a přehodila nohu přes rám. Počínala si neohrabaně, jako by na kole dlouho nejezdila. S jednou nohou stále na zemi se odrazila, zabalancovala, pak se usadila a odjela.

Boyd se za ní díval, vlasy jí vlály jako hedvábná černá hříva plnokrevného koně. Přemýšlel, kam asi Maddy mířila, když jí spadl řetěz z babiččina kola. Vrátil se ke stromu pro svoje, avšak odhodlání ujet šestnáct kilometrů po Greenway ho opustilo. Nasedl a vyrazil stejným směrem jako ta dívka, zpátky do města.

Čekala ho celodenní práce.

4. KAPITOLA

Beth Mullenová pověsila tašku na zábradlí, otočila se a zabouchla domovní dveře. V kuchyni se přezula do sandálů na doma. Natočila vodu do konvice a zapnula plotýnku. V domě byla ukrutná zima. Podívala se na vypínač topení. Věděla, že by měla šetřit, dokud aspoň jedna z nich nezačne vydělávat. Přesto jím otočila a topení pustila.

„Ty jsi ještě v posteli, lenochu? Vařím kafe!“ Lžičkou nabrala kávu ze sklenice do dvou velkých hrnků. Vyndala z lednice krabici s mlékem, přičichla k němu a usoudila, že se ještě dá použít. „Musíme něco nakoupit!“

Když se konvice dopracovala k uši drásajícímu řevu, Beth si pomyslela, že by možná také měly investovat do nové.

S hrnkem kávy v ruce přešla ke dveřím na terasu, podívala se ven na neutěšeně vyhlížející zahradu a uvědomila si, že v domě stále panuje ranní ticho.

„Rachel!“ zahulákala. „Myslela jsem, že máš být brzo ráno na schůzce v bance. Vždyť už je skoro devět, proboha.“

Otočila se, zamračila se a postavila hrnek na stolek. Pak zamířila na chodbu a na okamžik naslouchala na schodech. Hrobové ticho.

Že by sestra zůstala celou noc někde mimo domov? Opila se a skončila v posteli nějakého mladíka? Ne! I když měla podezření, že Rachel možná tají nějakého muže. Třeba už na tu schůzku v bance odešla.

Zklidnila dech, rozhlédla se po malé předsíni a všimla si toho, co původně nezaregistrovala. Modrého kabátu, zmuchlaného a pohozeného na zemi, pod ním se válela kabelka a taška s notebookem. Sakra! Popadl ji vztek. Ta schůzka byla jejich velkou šancí, jak získat další peníze. A teď je všechno v háji.

Brala schody nahoru po dvou, šaty jí šustily kolem nohou a s každým krokem v ní narůstal vztek. Přede dveřmi ložnice v ní už všechno vařilo.

„To snad není možný!“ Strčila do dveří. „Jak jsi mohla zaspat…“

Při pohledu na sestru ležící na posteli se jí hlas zadrhl. Tělo prohnuté do oblouku. Oči obrácené v sloup. Ústa pootevřená v němém smrtelném výkřiku.

Na zlomek vteřiny zaváhala a pak se vrhla k posteli. Padla na kolena a snažila se vzít Rachelinu ruku do své, ale ta byla ztuhlá a pevně svírala sestřino hrdlo.

„Panebože, Rachel! Ne!“ Beth vykřikla to, co její sestra už nedokázala, a v tu chvíli si uvědomila, že její život už nikdy nebude stejný jako dřív.

Rachel Mullenová byla mrtvá.

5. KAPITOLA

Boyd se v ulici Greenfield Drive vmáčknul mezi dvě už parkující auta o kus dál za číslem 36 a vypnul motor.

„Není kde zaparkovat blíž, tak to, prosím tě, nekomentuj.“

„Nejsem slepá.“ Lottie se dívala ven přes deštěm zkrápěné čelní sklo. Před nimi parkovala sanitka a dvě policejní auta. Zaujal ji dlouhý bílý kombík s logem technického úřadu pro vyšetřování.

„Kdo volal kriminálku?“ zeptala se. Otevřela dveře a šlápla přímo do louže. „Do prdele,“ neudržela se.

„Já to nebyl,“ ohradil se Boyd.

Usmála se. Bylo dobré mít Boyda zase po svém boku. A konečně se mu splnilo jeho přání. V sobotu se měli brát. Za čtyři dny! Boyd a Chloe se s nadšením pustili do organizace svatby. Lottie měla dost rozumu, aby se jim do toho nepletla. I když tedy nevěděla přesně, co ti dva chystají, cítila, jak se jí srdce chvěje nedočkavostí.

Když předtím na stanici přijali telefonát, Boyd se právě osprchoval po své obvyklé ranní projížďce na kole a nabídl jí, že ji odveze na místo činu. Zároveň slíbil, že se jí do toho nebude moc plést. No jasně! Považuje mě za blbečka, pomyslela si.

Prohlédla si okolí. Nacházeli se ve čtvrti, kterou tvořilo asi padesát jednopatrových domků s udržovanými zahradami. Spěchala k jednomu z nich a Boyd ji následoval. U branky stála uniformovaná policistka s psací podložkou v ruce a z těžké bundy jí kapala voda.

„Dobré ráno, inspektorko Parkerová,“ pozdravila ji se zachmuřeným obličejem, ale jakmile uviděla, kdo přichází za Lottie, tvář se jí rozzářila úsměvem. „Dobré ráno, seržante Boyde.“

Lottie se zapsala a zamířila ke dveřím.

Boyd se obrátil k policistce: „Na postávání venku není zrovna nejlepší den, Martino.“

„Pohni, Boyde,“ pobídla ho Lottie. „Čas jsou důkazy.“

„Kde jsi to slyšela?“

Ignorovala jeho otázku, považovala ji spíš za řečnickou, a vzala si od jednoho z techniků forenzní oblek, rukavice a holínky. Stála pod malou plátěnou stříškou (z ucpaných okapů se valila dešťová voda) a soukala se do ochranného obleku. Proklínala se za to, že si nevzala gumičku do vlasů nebo něco. Měla je teď delší než dřív. To byl Chloin nápad. Kvůli svatbě. Cítila, jak se jí nervozitou svírá žaludek. Všichni z rodiny se už nemohli dočkat, i ona se na ten den těšila, přesto cítila jakýsi neklid. Dělá správnou věc?

Zahnala tu chvilkovou pochybnost a zapnula si zip kombinézy až k bradě, přetáhla si kapuci přes neposlušné vlasy a nasadila si respirátor. Oblékla si návleky a rukavice a vstoupila do úzké chodby.

Na podlaze ležel zmuchlaný modrý kabát a pod ním nějaké tašky. Na věšáku na zdi viděla volné háčky, tak proč byl ten kabát takhle pohozený na zemi?

„Někdo spěchal,“ poznamenala přes rameno k Boydovi, jenž se ještě dooblékal do kombinézy.

Z chodby vešli do kuchyně vybavené bílou kuchyňskou linkou a ostrůvkem se stoličkami s ocelovými nohami. Dveře na terasu zastíral bílý voálový závěs posetý hvězdičkami. Na stěně visela velká abstraktní malba hýřící všemi barvami duhy a v rohu stál malířský stojan s menším plátnem – podobným velkému obrazu, ještě však nedokončeným.

Lottie kývla na uniformovanou policistku, jež seděla v obývacím pokoji a držela kolem ramen rozrušenou mladou ženu s hlavou zabořenou v dlaních. Sestru zemřelé, která našla tělo. Měli by ji převézt na stanici a vyslechnout, ale prozatím jim tu nepřekážela, takže Lottie se rozhodla nechat tento rozhovor na později a zamířila zpět do chodby, kde stál dole pod schody Boyd.

„Tělo je nahoře,“ informoval ji.

„To jsem pochopila.“ Proklouzla kolem něj a vyšla po schodech do ložnice, odkud se ozývaly hlasy členů kriminalistické jednotky. „Je tu McGlynn?“ zeptala se jednoho z nich.

„Už sem jede,“ odpověděl.

„Vy jste Gerry, že?“ zeptala se mladíka s fotoaparátem v ruce.

„Ano.“

Nenapadlo ji nic jiného, co by ještě mohla říct, aby oddálila nevyhnutelné, tak vstoupila do místnosti.

„Proboha, co se jí stalo?“

Nikdo jí neodpověděl.

Přistoupila blíž a zatajila dech. Mladá žena ležela na zádech, tělo měla nepřirozeně prohnuté v plné posmrtné ztuhlosti, paty zaryté do matrace, hlavu zabořenou do polštáře a ústa otevřená dokořán v němém výkřiku. Nebylo to dobře vidět, ale Lottie by přísahala, že se mrtvá hýžděmi ani nedotýká postele. Hleděla na její obličej a jen s obtížemi luštila věk, ovšem podle zprávy jí bylo pětadvacet. Hnědé kudrnaté vlasy měla dlouhé po ramena. Na sobě červenou blůzu s krátkými rukávy a knoflíky zapnutými kromě tří horních. Zdálo se, že blůza je u krku roztržená. Z knoflíkových dírek visely nitě a na látce zela zřetelná trhlina. Námořnicky modré kalhoty měla rozepnuté, bylo vidět nafouklé břicho a okraj bílých bavlněných kalhotek. Bosá chodidla zbarvil neobvyklý pigment.

Lottie až dosud zadržovala dech. Teď vydechla a obešla postel, ostatní jí uhnuli z cesty. Cítila svíravý tlak v hlavě, pohled se jí rozostřil, bodalo ji za očima. Atmosféra překypovala jakousi přítomností něčeho zlého. Kdyby věřila v ďábla, byla by přesvědčená, že tuto mladou ženu navštívil právě on.

„Nemyslíš, že bychom měli počkat na McGlynna?“ ozval se Boyd postávající u dveří.

„Ne,“ odpověděla. „Nevidím žádné známky zápasu s někým jiným.“

U nohou manželské postele se povalovaly odkopnuté červené boty a odhozený tmavě modrý kabátek se stříbrnými knoflíky. Lottie se znovu pohledem vrátila k polštáři. Mladá žena měla oči obrácené v sloup, bylo vidět jen bělmo. Lottie se pozorně dívala na její ústa, zkroucená jako zvrásnělá kůra starého dubu. Na rtech a kolem nich ulpěla pěna a zvratky. Byly rozmazané i na bradě a krku, jako by se tam usadila plíseň. Kolem nosu a úst tmavé modřiny. Měla zlomený nos? Nikde však nebyla vidět žádná krev.

„Ježíši,“ zašeptal Boyd a přerušil hrobové ticho. „Co se jí sakra stalo?“

Než Lottie stačila odpovědět, zaburácel za nimi hlas: „Hej, vy dva, co tu děláte, uprostřed mého místa činu?“

To ji vytrhlo z jakéhosi transu, jenž se jí zmocnil. Pohlédla přes Boydovo rameno a setkala se s rozzlobeným pohledem zelených očí Jima McGlynna vykukujícíma nad respirátorem.

„Nebojte se, ničeho jsme se nedotkli,“ chlácholila ho.

„Ale jste tady, ne? Dupete mi přímo prostřed všeho. Jak pak mám dělat svou práci, co?“

„Jime, řekněte mi, jak se vám to jeví.“ Lottie si jeho hudrování nevšímala; už ho znala dost dobře a navzájem se tolerovali. Byla si však vědoma toho, že McGlynna potřebuje víc než on ji. Byl to nejprofesionálnější soudní znalec, jakého během své kariéry potkala.

„Jak to mám vědět? Vždyť nic nevidím. Máte tlustý sklo. Jste jako dvě žirafy, co utekly ze zoologický zahrady, sakra.“

Lottie ustoupila stranou a nechala McGlynna projít. Ten udělal jen jeden krok a zastavil se. Hodnotil. Formuloval. Vizualizoval. Rozhlížel se, díval se od stropu k podlaze, na okna se záclonami, na malou skříňku s blikajícím radiobudíkem a poloprázdnou sklenicí nějaké čiré tekutiny. Nakonec jeho pohled spočinul na posteli.

„Myslíte drogy?“ odvážila se Lottie.

„Jed,“ konstatoval stručně a potvrdil, co tušila. „S největší pravděpodobností strychnin. To je jed na krysy, abych to řekl lidově, ale budeme potřebovat provést pitvu. Zavolejte soudní lékařce.“

„Zařídím to.“ Boyd s úlevou opustil místnost.

„Otrávila se sama?“ zeptala se Lottie.

McGlynn se k ní otočil. „Říkal jsem vám to už mockrát a zopakuju to znovu, detektive inspektorko Parkerová: nejsem vševědoucí Bůh.“

Musela se pod maskou usmát. McGlynnova mantra byla stará. A vždycky ji oslovoval plným titulem, když byl naštvaný, což většinou byl.

„Ale podle vašeho odborného názoru, co si o tom myslíte?“ nenechala se odbýt.

Hlasitě vydechl nosem, maska se rozšířila a smrštila jako balon. „Podle mého odborného názoru je třeba, abyste se klidili z mého místa činu.“

„Takže jde určitě o zločin?“

„Samozřejmě že jde o zločin, zatraceně. Podle prohnutí těla a posmrtné ztuhlosti soudím, že se jednalo o otravu strychninem během posledních čtyřiadvaceti hodin. A protože požití této látky je bolestivé, není to obvyklá volba pro sebevraždu.“ Sehnul se a přičichl k obsahu sklenice. „Zdá se, že je to jen voda, ale pošleme to na rozbor.“ Pak se naklonil nad tělem. „Kolem úst, čelisti a na krku má podlitiny.“

Lottie udělala krok vpřed. „Někdo ji donutil, aby ten jed vypila?“

„Nebo urychlil proces tím, že se ji pokusil udusit.“ McGlynn zavolal na svého fotografa, jenž musel zaznamenat, jak vypadalo místo činu. „Gerry, víš, co máš dělat, tak si pospěš.“

Ustoupil a umožnil Gerrymu dostat se k posteli. Lottie ještě rychle pohlédla na ženiny ruce. Jedna pevně svírala shrnuté prostěradlo jako v kleštích. Druhá ztuhlá ruka si před smrtí drásala krk. Lottie se znovu zadívala na modřiny a jasně viditelné škrábance. Mrtvá měla nehty na rukou i na nohou nalakované smrtelně černým lakem. Když vyšlehl blesk fotoaparátu, Lottie uviděla něco, co ještě zvýšilo zmatek úděsného výjevu.

„Jime, nemá něco v puse?“

McGlynn odstrčil fotografa stranou a nahlédl ženě do úst, aniž se jich dotkl. „Myslím, že máte pravdu, ale s tím budu muset počkat na patologa.“ Hlasitě si odfrkl a podíval se na Lottie. Té však na chvíli došla řeč.

„Jedna věc je jistá,“ poznamenala nakonec. „Tahle mladá žena zemřela strašlivou, bolestivou smrtí.“

„A vás to čeká taky, jestli tu budete dál překážet a nedovolíte mi pokračovat v práci.“

„Díky, Jime.“ Bylo hezké být zdvořilý, pomyslela si, i když se ten druhý chová hrubě.

Než vyšla z místnosti, naposledy se na oběť ohlédla, v hlavě jí vířily myšlenky. Proč tě někdo zabil, Rachel Mullenová?

6. KAPITOLA

Maddy nedbale odstavila kolo za roh domu a vlekla se dovnitř. Džíny měla umazané olejem, ruce od černého šmíru, jenž ulpěl i za nehty. Vešla do kuchyně, otočila kohoutkem a přidržela dlaně pod kapající vodou.

„Proč teče jen studená?“ křikla. Nedostala žádnou odpověď, tak zavřela kohoutek, přešla k bojleru a zapnula ho.

„Nezapínejte laskavě ten bojler, slečno,“ ozval se z obývacího pokoje sestřin protivný hlas.

„Jsem celá od oleje, Stello. Potřebuju si umejt ruce. Teče jen ledová.“

„Víš, že nemáme peníze na zaplacení elektriky. Má se zaplatit na konci měsíce. Nechci, aby nás ti zmetci odstřihli. Umej se ve studené. Dostala jsi ty moje prachy za včerejšek?“

Maddy si otřela mastné ruce do špinavé utěrky a prošla veřejemi dveří do obýváku. Dveře už tam dávno nebyly, rozbily se. Teď se válely na zahradě a zakrývaly bažinaté místo v trávě. Opřela se o zárubeň.

„Peníze mám. Chceš, abych šla něco nakoupit?“

„Dej je sem.“

Maddy položila srolované bankovky na opěradlo gauče. „Co děláš, Stello?“

„Co asi? Snažím se vyždímat z těch svejch zbytečnejch prsou mlíko pro tohohle malýho hladovce, ale je to jako ždímat kámen.“

Stella měla tmavé vlasy přilepené k hlavě a tvář zčervenalou námahou. Seděla tam celá zkroucená, jak se snažila najít lepší polohu pro svou malou dcerku.

„Proč se s tím moříš?“ Maddy se dívala, jak se její sestra snaží nakrmit měsíčního prcka. Stella byla jen o čtyři roky starší než ona, ale už měla dvě děti. Maddy v žádném případě nechtěla mít ani jedno, než jí bude devatenáct. Podívala se na zarámovanou fotografii na krbové římse a zachvěla se. Rychle zase stočila pohled na sestru.

„Je to levnější než kojenecká výživa,“ pokrčila Stella rameny, až se dotkla náušnic v podobě velkých kruhů. „Už mám těch malejch spratků plný zuby.“

Maddy se otočila a zamířila po schodech nahoru. Byly holé, protože z nich jeden Stellin bývalý přítel strhl koberec a prodal ho. Tapety, jimiž městská rada nechala polepit dům, než jim ho přidělili, visely v cárech. V pokoji si Maddy sundala umouněné oblečení a natáhla si huňaté ponožky, jimiž si chránila nohy před ošoupanou sukovitou podlahou. Našla napůl čisté džíny – nebo spíš, jak si uvědomila, když si je oblékla, napůl špinavé – a tričko, co měla na sobě jen dvakrát. Přičichla k němu a vyhodnotila, že se dá ještě jednou použít. Hledala deodorant, žádný však nenašla. Podívala se po nějakém v sestřině pokoji, který Stella obývala s dvouletým synem.

Když byla oblečená, křikla dolů. „Stello, kde je Trey?“

„Někde venku. A přestaň hulákat, proboha. Ariana právě usnula s mým prsem v puse. Na pár minut klid, než ta malá mrcha zase začne řvát.“

Maddy neměla ráda, když sestra dětem takhle nadávala. Nebylo to správné. Byli to dýchající, živí tvorečkové, které Stella přivedla na svět, a chovat se k nim hezky a starat se o ně bylo to nejmenší, co pro ně mohla dělat. Srdce se jí sevřelo při vzpomínce… ale rychle zamrkala a zahnala ji. O Stellu ani o ni se nikdo v dětství pořádně nestaral. Měly každá jiného otce a bůhví, kolik jejich dalších sourozenců pobíhá někde po světě.

Seděla na své úzké posteli, dívala se z okna a přemýšlela, jak se její život dostal do tohoto stavu. Matka je opustila už před lety a mezi sousedy se šuškalo, že žije někde na venkově za Ragmullinem. Maddy nevěděla kde a bylo jí to jedno. Její matka byla stejně bezcitná, jako se někdy zdála být Stella. Stella však měla pádný důvod k nevrlosti.

Jejich řadový domek sousedil s dalším, celkem tu stály čtyři. O kus dál se prostírala louka, na jejímž okraji chátrala nepoužívaná vojenská kasárna. Maddy tam někdy brávala Treye, aby se pořádně proběhl. Možná to tam nebylo moc bezpečné. Jednou tam potkala nějakého místního historika, potuloval se po pozemku a hledal nevybuchlé granáty. Jenže neexistovalo mnoho míst, kam by mohla vzít dvouleté dítě, aby se to obešlo bez pobavených pohledů a uštěpačných poznámek.

Slyšela, jak se otevřely a zavřely domovní dveře, pak kroky na chodbě. Trey? Vyskočila z postele a běžela dolů.

V kuchyni však nenašla Treye. Zabrzdila, když uviděla Stellina příšerného přítele Simona. Natáhl ruku a přejel jí prstem nahoru a dolů po obnažené paži. Okamžitě jí odporem naskočila husí kůže.

„Jak se má moje milá švagrová?“ zkroutil rty do úšklebku.

„Nejsem žádná tvoje švagrová, do prdele. A jestli nejsi úplně vymletej, nebudeš se do mě srát.“

Než stačil zareagovat, shýbla se a proklouzla mu pod nataženou rukou. Vyletěla ven a nechala ho tam stát s pusou dokořán.

* * *

V chodbě domu Mullenových Lottie zavolala na policistu v kuchyni a zeptala se, komu ten kabát a tašky na zemi patří. Když ji informoval, že patří Rachel, požádala jednoho z kriminalistů, aby se o ně postaral.

„Už jste to vyfotili?“

„Ano.“

Pod kabátem ležela černá kožená kabelka a taška s notebookem. Lottie rozepnula zip kabelky. Telefon. Peněženka. Tampax. Malá plátěná taštička s rtěnkou a řasenkou, jejich značky Lottie nic neříkaly. Žádný parfém. V peněžence si potvrdila jméno oběti podle kreditní karty. Neušlo jí, jak jsou věci v kabelce úhledně uspořádané a čisté. Žádné klíče od auta. Žádné účtenky. Žádné účty v roztržených obálkách. Žádné poznámky načmárané na kouscích papírových kapesníčků nebo na stránkách vytržených ze sešitů. Jak odlišné od nepořádku vládnoucího v její ošuntělé kabelce. Ťukla na displej mobilu. Jasně se rozsvítil a ukazoval třicetiprocentní výdrž baterie. Žádné zmeškané hovory ani textové zprávy, jen příkaz k zadání PINu. Zatraceně.

V tašce s notebookem MacBook Air nebyly žádné papíry. Lottie požádala techniky, aby sejmuli otisky prstů a pak co nejdřív přivezli notebook na stanici.

Mobil uložila do malého plastového sáčku na důkazy a zamířila do obývacího pokoje.

Boyd mezitím vystřídal uniformovanou policistku a sám se posadil k mladé ženě na gauči. Volně ji držel kolem ramen a Lottie pocítila nezvyklé píchnutí žárlivosti. Na tohle není vhodná doba ani místo, pomyslela si, když se k nim přiblížila.

Žena vzhlédla, tvář měla zalitou slzami a Lottie bezděčně zalapala po dechu. Kdyby zrovna nesešla dolů po prohlídce pokoje nahoře, řekla by, že Rachel Mullenová je naživu a sedí vedle Boyda.

Ovládla se, přitáhla si židli a posadila se. Pak se představila sestře oběti.

„Jmenuju se Beth,“ promluvila mladá žena. „Jsem Rachelino dvojče. Vidím, že jste překvapená, jak jsme si skoro k nerozeznání podobné.“

Možná vzhledem, ale Beth byla oblečená úplně jinak než její sestra. Její tělo se ztrácelo ve volných šatech z černého plátna, na nohou měla hnědé kožené sandály. Také vlasy měla bujnější a o něco delší než Rachel.

„Je mi líto, co se vaší sestře stalo,“ odpověděla Lottie.

„Nedokážu to pochopit.“

„Můžu k vám někoho zavolat?“

„Máma je mrtvá a táta je zmetek. Ani se mu neobtěžujte volat.“

Lottie to prohlášení připadalo divné, ale Beth byla v šoku, takže to chápala.

„Budeme mu to však muset oznámit,“ vysvětlil Boyd. „Nicméně stačí, když mi na něj dáte kontakt později.“

„Vím, že jste už mluvila se členy mého týmu,“ pokračovala Lottie, „ale můžeme to spolu projít ještě jednou?“

„Nevím, co k tomu říct.“ Beth opět vstoupily do očí slzy. „Co se Rachel stalo? Proč vypadá takhle?“

„Zatím nevím určitě. Ale potřebuju, abyste se mnou mluvila, abych to pochopila.“

Lottie se naléhavě zadívala do dívčiných oříškových očí plných slz, chtěla, aby se dívka rozmluvila.

Beth ze sebe nakonec vypravila: „Měla jsem tu být, ale nebyla jsem.“

„Jak to myslíte?“

„Včera večer. Kdybych tu byla, možná by byla naživu.“

Lottie přemýšlela, jestli tím Beth myslí, že její sestra spáchala sebevraždu.

„A kde jste byla?“

„V Dublinu. Včera jsem tam jela poledním vlakem. Byla jsem na koncertě The Killers ve 3Areně. Kamarádi na něj už před časem sehnali vstupenky. Zůstala jsem tam přes noc. Zpívala jsem a tančila a Rachel zatím… Bože. Co se jí stalo?“

„To hodlám zjistit.“ Lottie bojovala s nutkáním tu mladou ženu obejmout. Avšak roli utěšitele hrál prozatím Boyd, ona byla vyšetřovatelkou. „V kolik hodin jste se vrátila domů?“

Beth si utřela nos. „Nevím určitě. Z Dublinu mě vzal autem jeden z kluků, vracel se domů do Ballymahonu. Vysadil mě na kraji ulice. Mohlo být tak půl deváté.“ Pomalu pokrčila rameny. „Chvilku předtím, než jsem volala na policii, možná patnáct minut. Můžete si to ověřit, že? To tísňové volání.“

„Jistě. Čekala jste, že Rachel bude doma?“

„Měla na ráno domluvenou schůzku v bance, takže když jsem na ni zezdola volala a ona mi neodpověděla, myslela jsem, že už odešla. Pak jsem uviděla na chodbě její kabát a tašku. Pracuje z domova. Udělaly jsme z malého pokojíku nahoře kancelář. Ona pracovala tam a já jsem v kuchyni malovala.“ Lottie si vzpomněla na ta plátna. „Ráda si namlouvám, že jsem malířka. Rachel věří, že to dotáhnu daleko, ale já si tím tak jistá nejsem.“ Beth jako by si uvědomila, že mluví páté přes deváté. Zarazila se a sklopila hlavu. „Bez Rachel to všechno nemá smysl. Byly jsme nejen sestry, ale taky dobré přítelkyně. Sestry se někdy hádají nebo spolu nevycházejí dobře. My jsme se nikdy nepohádaly. Viděly jsme život jinak než ostatní lidi. Soustředily jsme se na pozitivní věci. Bože, co si bez ní počnu?“

„Naposledy jste ji tedy viděla včera v poledne?“ zeptala se Lottie.

„Odvezla mě na nádraží. Ona má auto, já ne. Vezla mě na vlak v jednu.“

„Jakým autem Rachel jezdila?“

„Červenou Toyotou Yaris. Dost starou.“

„Registrační značka?“

Beth se zatvářila zmateně. „Můžu to najít, než odejdete.“

„To je v pořádku, díky,“ mávla rukou Lottie, ale pak ji něco napadlo.

„Měla přítele? Chodila s někým?“

„Co dělala?“

„Jistě.“